The Project Gutenberg eBook of Aamusta iltaan

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Aamusta iltaan

Romaani

Author: Reino Rauanheimo

Release date: January 8, 2026 [eBook #77649]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1930

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AAMUSTA ILTAAN ***

language: Finnish

AAMUSTA ILTAAN

Romaani

Kirj.

REINO RAUANHEIMO

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930.

AAMU

1.

Ei voinut sanoa tarkalleen, kuka Hietalan väestä ensiksi heräsi, sillä jo hyvin varhaisesta lähtien he olivat silloin tällöin havahdelleet, mutta kääntäneet kylkeä, vetäneet lattialle valuvaa peitteen kulmaa ylemmäksi kainaloon — selkäpuolen kuitenkin jäädessä paljaaksi — ja sitten torkahtaneet taas. Itse talo nimittäin oli pahimmalla paikalla, joten kaikenlaisia herättäjiä kulki sen ikkunoiden ohi jo varhaisesta aamuyöstä. Tai oikeammin niitä kulki aina, sillä toiset menivät vasta nukkumaan lopettaakseen eilisen, perjantain, kun toiset jo olivat heränneet lauantaihin. Hietalat nimittäin asuivat pahimmoilleen siinä risteyksessä, missä kaksi esikaupungeista ja maalta tulevaa isoa pääväylää kohtaavat toisensa laitakaupungin ensimmäisten kivitalojen ja tehtaan kohdalla. He asuivat keskimmäisessä huoneistossa siinä vanhassa, pienessä puutalossa, joka oli vielä pysynyt paikallaan, vaikka ympärille oli jo joka puolelle noussut korkeita kivimuureja. Ja näytti siltä kuin olisi ollut vain ajan kysymys, milloin tuo puutalo saisi siirtyä pois tieltä, ennenkuin isommat rakennukset rutistaisivat sen väliinsä.

Niinkuin sanottu, kulki heidän ikkunansa alitse kaikenlaisia herättelijöitä. Muutamat vasta valoisan aamun aikaan nukkumaan menneet nuoret miehet purkivat sisuaan nurkassa olevalle vesirännille. Mutta vaikka voimia olikin, eivät he saaneet sitä lyödyksi ruttuun, vaan rämähtelemään vain. Sitten ulvahti ohi ajava auto juuri ikkunan kohdalla huutaen tietä rämisevillä rattaillaan istuvalta maalaiselta, joka jo näin varhain ajoi lihakuormaansa tarkastuslaitokselle. Ohitse vyöryi jonkin liikkeen kuorma-auto, vieden kukkuralastillisen tavaraa maaseudun haarakauppaan. Pian sen jälkeen tulivat raitiovaunutkin, ja silloin oli kaikkien jo herättävä.

Ensiksi kiepahti pystyyn keittiön sängyssä nukkuva äiti, Jenny-rouva, ja sipsutti ikkunaan katsomaan, millainen ilma oli ulkona. Hän oli kyllä kuullut yöllä pientä ukkosen jyrinää ja sateen ropinaa, peläten ilmojen taas kääntyvän rumiksi. Mutta vaikka maa olikin märkä, oli taivas kuitenkin kirkas. Vaikka näin ukkosen jälkeen ei kenties tulisikaan kovin kuuma päivä, ei onneksi sentään satanut, ja kauppa torilla kävisi taas hyvin.

Hän asetti teeveden tulelle ja sen kuumetessa alkoi pukeutua, liikkuen koko ajan hiljaa, ettei toisessa sängyssä nukkuva tytär heräisi. Joka kerran hänen käydessään hellan luona kastuivat hänen jalkansa vesilätäkössä ja lattialle tuli kävellessä hauskoja, pieniä, lyhyitä ja leveitä jalkapohjan kuvia kaikkine varpaineen. Vesijohtoputken ruuvi oli nimittäin päässyt höltymään ja siitä öisin vuoti — ei tosin paljon, mutta kuitenkin sen verran, että joka aamu oli lattialla pieni lätäkkö, josta Jenny-rouva levitteli varpaittensa kuvia ympäri kulunutta korkkimattoa. Pukeuduttuaan hän suki hiuksiaan, huomasi kellon olevan jo paljon, meni kellariin, täytti valkoiset, kumipyöräiset torikärrynsä jäätelökuutioilla, soodapulloilla, hedelmillä ja tupakalla ja työnsi kärryt jo valmiiksi portaiden viereen odottamaan lähtöä. Takaisin sisään palatessaan hän eteisessä kompastui keskelle lattiaa jääneeseen jakkaraan ja sai kuhmun polvensa alapuolelle. »Kehno kaikkiaan! Minä poltan tuon mööpelin!» hän kimmastui, sysäten jakkaran nurkkaan, mutta leppyi kuitenkin heti nähdessään teeveden jo kiehuvan. Oikeastaan häntä ei suututtanutkaan niin paljon itse kuhmu ja kipu, vaan kolina, jonka hän luuli herättävän tytön unestaan. Ja tytön piti saada nukkua rauhassa, jotta viimeinkin virkistyisi ja voimistuisi.

Teen juotuaan äiti hommautui lähtemään torille. Ovea sulkiessaan hän tahallisesti viivytteli, mietiskellen ja tarkkaan lukien moneen kertaan nimen Hietala. — Viime majanmuutossa oli oikea kilpi kadonnut ja nyt oli poika asemalla tai jossakin kahvilan eteisessä stanssannut nimen pieneen peltilevyyn ja lyönyt sen nupinauloilla koristukseksi oveen.

Pistettyään avaimen piiloon seinän vuorilaudan ja kivijalan väliin äiti tarttui kärryjen aisaan ja lähti. On vaikea arvailla, mitä hän mahtoi ajatella, kun nuoret jäivät kaikessa rauhassa nukkumaan kotiin ja hän sai — ja oli saanut kymmenen vuoden ajan miehensä kuoltua — joka kesäaamu työnnellä torikärryjä. Mutta mitäpäs hän siitä tuumimaan, olihan hän jo tottunut. Ja jos jotakin tuumikin, niin kai vain sitä hienon hienoa toivonkipinää, että mitähän, jos hänen takaisin kotiin palatessaan asiat olisivat muuttuneetkin jollakin tavoin paremmiksi kuin eilen. Ehkäpä tytär saisi jostakin kunnollisen paikan ja pojanvetelys alkaisi itsestään miehistyä.

Toisena heräsi Liisa, joka oli kyllä unen läpi kuullut äitinsä puuhailut ja menon, mutta oli nukahtanut sitten jälleen. Uudestaan hänet herätti paljaalla kaulalla ja rinnalla kävelevä kärpänen. Kun hän ajoi sen pois, potki se hetkisen kuluttua itseään taas irti tukasta ja oli mennä toiseen korvaan.

Liisa istui hiukan äreänä sängyssä polvet pystyssä, kädet polvien ympärillä. Kun silmät eivät pysyneet auki, painoi hän päänsä polvien nojaan ja torkkui siinä. Mutta tyytyväisenä hänkin totesi puoliverhojen yläpuolelta näkyvän taivaan kirkkaaksi. Hyvä oli, tänään pitikin lähteä kiertelemään kaupungille!

Hellan päällä teekannun nokassa näkyi vielä hienon hieno höyryjuova: siis kuumaa vielä. Hän nousi, yöpaita tuskin polviin ulottuen, hihat liian lyhyinä ja edestä napit poissa, niin ettei se pysynyt kiinni. Toinen käsi oli vielä nukkumisesta puutunut, mutta hän verrytteli sitä, otti kaapista kupin, kaatoi teetä, istuutui pöydän ääreen, veti verhot sivulle, niin että saattoi nähdä pihalle, ja alkoi hitaasti juoda teetään. Lievä, kesken unen heräämisestä johtunut ärtyneisyys alkoi sulaa, mutta tilalle tuli huoli.

Tämän heidän keittiönsä ikkuna oli pihan puolella. Eivätkä koko talossa olleet ovetkaan kadun puolella, vaan eteisineen juuri pihan puolella, niinkuin pikkukaupunkienkin puutaloissa. Nyt näkyi jo viereisistäkin asunnoista tulevan väkeä, tehtaalaisia, jotka vielä unisina, silmäluomet nukkumisesta pöhöttyneinä ja raskaina, mutta kuitenkin tyytyväisen näköisinä katosivat leveästä portista kadulle. Kadulla olikin jo paljon väkeä liikkeellä. Ja juuri heidän porttinsa kohdalle oli ilmestynyt kadunkorjaajien savuava asfalttikattila.

Niin menivät toiset, mutta Liisa oli jo puolen vuoden ajan jäänyt joka päivä kotiin muiden lähtiessä. Heti uudenvuoden jälkeen hän oli sairastunut, maannut jo välillä hyvinkin heikkona ja vasta nyt tällä kuulla alkanut jälleen voimistua. Mitään kipuja ei kyllä ollut enää pariin viikkoon, mutta voimat olivat niin poissa, että heti, kun vain nousi pystyyn, alkoi pyörryttää. Salaisesti Liisa alkoi jo pelätä, että pitkä sairaus ja heikkous olisivat kenties lyöneet vian jo hänen keuhkoihinsa. Hän pelkäsi sitä, mutta ei puhunut. Toista viikkoa, pahimman heikkouden mentyä, hän oli opetellut kävelemään, vähän kunakin päivänä. Äiti oli mukissut vastaan ja käskenyt nopeasti takaisin sänkyyn, mutta hän oli, oikein itsekään uskomatta, vakuuttanut heikkouden johtuvan vain siitä, kun oli niin kauan maannut pitkällään. Joka päivä hän oli kävellyt yhä kauemmin, pistäytynyt jo eilen ulkonakin, mutta tänään hän olisi ensi kerran koko päivän pystyssä, pukisi jo kerrankin kunnollisesti päälleen ja alkaisi tiedustella itselleen paikkaa.

Jollakin merkillisellä tavalla hänet oli sairastuttuaan jätetty paikattakin: vaikka he nimenomaan olivat johtajan kanssa sopineet, että Liisa pääsisi tervehdyttyään takaisin, oli kai joku pikkusatraappi mennyt omin päin täyttämään paikan uudestaan vakinaisesti — tietysti jonkun henkilökohtaisen tuttavansa eduksi. Liisa ymmärsi nyt johtajan olevan pahassa ja ikävässä välikädessä eikä olisi kernaasti enää mennytkään selvittämään asiaa, jos vain olisi hiukankin mahdollisuuksia päästä johonkin muualle. Kun jaksaisi odottaa talveen asti, niin kyllä hän tietysti saisi työtä vaikka kuinka paljon. Mutta ainakin syyspuolelle oli saatava jokin tilapäinen työ, sittenhän voisi ruveta edelleen tiedustelemaan parempipalkkaistakin.

Tämä hänen sairastumisensa oli tehnyt suurta vahinkoa koko perheen pienille tuloille. Se vähän, mitä hän oli saanut säästetyksi, oli mennyt hyvin pian. Äiti sai niin vähän kokoon jäätelöllään ja hedelmillään. Veli ei tuonut kotiin mitään, kun ei ollut mitä tuodakaan. Edellisen asunnon vuokrakin oli käynyt jo niin ylivoimaiseksi, että oli pitänyt kesken vuotta muuttaa tähän pienempään. Ja paljon muitakin oli äkkiä tulleen puutteen merkkejä, jotka Liisan työssä ollen eivät olisi tulleet kysymykseenkään: joskus saattoi ruokakin jäädä niin huokeaksi, ettei ollut muuta kuin kastaa hapanleipäpalaa sillipurkin pohjalle jääneessä maustevedessä ja tyytyä siihen. Äiti varsinkin oli ollut koko ajan huolestunut. Hän koetti kantaa laatikostaan tyttärensä vuoteen viereen edes hedelmiä, mutta tämä jätti ne aina syömättä, tietäen hyvin, miten kireällä äiti oli aina silloin, kun hedelmälasku oli maksettava kauppiaalle.

Pieni, himmentynyt peili oli ikkunan pielessä. Ikkunasta tuleva vino valo veti uurteet Liisan nenän juureen. Ne olivat ilmestyneet siihen näiden viime kuukausien aikana. — Kun etusormi hiljaa kulki niitä pitkin, ajatteli hän kuin syrjästä itseään katsellen ja säälitellen:

»Voi meitä, Erkki parka!»

Nii-in. — Joka päivähän Liisa oli ajatellut ja tuskaillut sitä samaa. Puoli vuotta näkyi olevan nuorelle naiselle aivan liian lyhyt aika vieraantumiseksi, varsinkin kun ero Erkistä oli tullut niin väkivaltaisesti.

Hän veti sormiaan liian pitkäksi kasvaneen, jouhimaiseksi oienneen ja rasvankiiltävän tukkansa läpi.

»Niin niin, poika parka. Eihän meillä ollut helppoa silloin, mutta parempi ei totisesti ole nytkään!»

Kuka oli Erkki? — Kirurgilla oleva kandidaatti, jonka Liisa oli tuntenut jo pari vuotta. Vasta viime kesänä he alkoivat olla enemmän yksissä, molemmat kaupungissa kesäänsä viettävät ihmisparat. Kun he hyvin täydensivät toistensa seuraa kesäisillä matkoilla, tottuivat he pian liiankin paljon siihen. Ja toistensa tapaaminen, mikä ennen oli ollut vain sunnuntainen huvi, tuli vähitellen jokapäiväiseksi tottumukseksi. Kaikki arki-illat kuluivat uiden, purjehtien tai kanoottia meloen. Silloin kaikki se, minkä tavallisissa oloissa vain tiesi, mutta jonka nyt uimatrikoot aavistellen paljastivat, lähensi heitä, vaikkakin hyvin huomaamatta ja luottamuksellisesti. Sunnuntaisin he saattoivat autobussissa kadota jonnekin maalle, milloin minnekin vaaran liepeelle. Ja kun he olivat silloin aina kahden, kuin kahden koko maailmassa, alkoi heidän yhdessäolonsa tuntua aivan luonnolliselta. Ja luonnollistahan se olikin, eikä ahdasmielisinkään olisi voinut syyttää heidän katselevan toisiaan miehenä ja naisena, vaan pelkästään kahtena ihmisenä, joilla myöskin oli täysi oikeus kuluttaa aurinkoiset lepopäivänsä parhaimmalla tavalla, vaikka he nyt sattumalta olivatkin mies ja nainen. Mutta sitähän, jumala paratkoon, ei ole saanut koskaan pitää esteenä, jos muuten katsottiin toistensa seuraa niin hauskaksi, että siinä saattoi viipyä kokonaisen sunnuntaipäivän.

Mutta syksyllä, kun heidän piti viettää kaikki iltansa muiden ihmisten katseiden piirissä, tanssiaisissa ja ravintoloissa, alkoi kaikki tuntua ikävältä tuon kesäisen vapauden jälkeen, yhdessäolokin. He eivät oikein tunteneet viihtyvänsä missään muiden ihmisten joukossa. Ja joka kerran, kun tuo ikävä tapasi, heidän oli pakko paeta olemaan kahdenkesken. Ja mikä merkillistä, silloin he molemmat tunnustivat salaa itselleen, että ikävän syynä olikin juuri se, etteivät he saaneet olla rauhassa ja että he olivat kai silmittömästi rakastuneita. Nyt, kun heidän ympärillään ei ollut enää hiljainen metsä ja sen alla hietikkoranta, vaan ainoastaan vuokrahuoneen rumat seinät ja kalusto, joutuivat he sitä enemmän ja liian paljon huomaamaan toisiaan ja katsomaan liian syvälle toisen sisään. Ja niin tuli vähitellen eteen se, mitä Liisakin oli salaa pelännyt ja odottanut, mutta sitten itki, ja jota Erkki ensin piti vahvimpana siteenä heidän välillään, mutta huomasi myöhemmin ottaneensa sen jokapäiväiseksi oikeudekseen.

Pitkä talvi alkoi ja jatkui, niinkuin oli alkanutkin. Nyt yhteiset illat päättyivät säännöllisesti jonkinlaiseen epämääräiseen turtumukseen, niinkuin aina liian nopeasti viilennettyjen tunteiden jälkeen. Yhä useammin tuli keskustelu naimisiinmenosta, ja varsinkin Liisa piti sitä silloin ainoana luonnollisena ja kuin itsestään selvänä päätöksenä heidän pitkäaikaiselle yhdessäololleen. Mutta vaikka Erkki olikin siitä viittaillut jo varhemmin, silloin, kun Liisa ei vielä puhunut mitään, ja vaikka tuntui siltä, että se todellakin olisi ainoa ja oikea ratkaisu, ei Erkki nyt puhunut siitä enää muulloin kuin tytön muistuttaessa asiasta huolestuneena — ja silloinkin vain lyhyesti. Ja vähitellen hän tuli yhä välinpitämättömämmäksi, joskus kiusaantuneeksikin ja sanoi silloin tavallisesti vain:

»Niin, täytyyhän tässä siitäkin päättää. Mutta kun nuo peijakkaan työtkin ovat vielä kesken!»

Pian sen jälkeen Erkki kertoi lukuaikanaan velkaantuneensa niin paljon, että hänen täytyisi ensin päästä käsiksi kunnollisiin tuloihin ja saada pois velat niskoiltaan, ennenkuin voisi ajatella naimisiinmenoa ja perhettä.

»Ajattele nyt, Liisa! Minä voisin yhtäkkiä kuolla. Mihin sinä silloin joutuisit sadantuhannen markan velkojen kanssa, etenkin, jos olisi vielä lapsiakin?»

»Minä kykenen joka päivä saamaan puoli tusinaa sellaisia paikkoja, joista maksetaan yli kaksituhatta kuussa. — Päätä, mitä tahdot, mutta tällaisenaan tämä ei saa jatkua!»

Erkki tuntuikin murahtavan kuin myöntymykseksi, mutta ennen pitkää hänen enonsa, joka kuulemma oli Erkille lukurahat lainannut, oli sanonut, ettei sisarenpoika saisi päätäpahkaa ajatella perhettä, ennenkuin olisi itse valmis ja velka kuitattu ainakin puoleksi. Sillä jos niin kävisi enon kiellosta huolimatta, täytyisi enon saada alkuaikoina Erkin joka ainoa ansaitsema penni, ettei olisi sitä vaaraa, jotta velka kenties jäisikin kuittaamatta ja enon omat lapset joutuisivat siten kärsimään toisten tyhmyyden vuoksi.

Mutta Liisa ei unohtanut asiaa silloin, kun näytti välttämättömältä muistuttaa Erkkiä siitä. Silloin astui Erkin työ etualalle: täytyihän hänen sentään ajatella työtäänkin ja eteenpäinmenoa eikä lurvailla aina iltojaan joutilaana. He voisivat tavata aivan hyvin harvemmin, silloin kuin Erkki päivällä soittaisi. — Ja soittihan hän, mutta ei aina silloin, kun Liisa olisi tahtonut ja toivonut, ja vain silloin, kun itse sattui olemaan sillä tuulella ja piti Liisan seuraa tarpeellisena.

Suhde tuli yhä kierommaksi. Liisa oli tietysti huolissaan, mutta yhä antautuva ja uhrautuva, uskoen edelleenkin kaiken päättyvän hyvin. Erkki oli usein ärtyisä, selittäen syyksi liiallisen työn, lyhytsanainen, kuuma ja vaativa. Ja kun kaikki näin pingoittui, yhdessäolo tuli vain määräaikaisen tyydytyksen etsimiseksi ja entinen vapaa, huoleton olo toisen ajatusten vakoilemiseksi, silloin Liisa huomasi jo liian usein tuijottavansa yhteen paikkaan ja huokaavansa: »Voi hyvä isä, mitä minä teen!»

Silloin hän katkaisi kaiken. Muutenhan se teki kipeää ja hän itsekin ihmetteli päätöksensä lujuutta, mutta omatunto kuitenkin rauhoittui. Erkki kyllä usein murisi puhelimessa, kun Liisa ei sanonut joutavansa tapaamaan, mutta näkyi sitten ymmärtävän Liisan kiellon tarkoituksen, alkoi uskoa hänen päätöksensä voimaan ja lukuisten turhien yritysten jälkeen nolostui asian käänteestä ja lakkasi soittamasta. Pian sen jälkeen Liisa sairastui, ja niin he katosivat kokonaan toisiltaan.

»Erkki parka, ei meillä ole sen helpompaa nytkään!»

Puoli vuotta näkyy olevan liian lyhyt aika nuorelle naiselle ensimmäisten kokemusten unohtamiseen…

Sen Liisa myönsi vielä tänäkin aamuna, mutta kuitenkin juuri tänään hän ensimmäisen kerran uskoi senkin, että hän on pian pääsevä siitä muistosta ja että hän päästyään jälleen maailmaan ja elämään kykenee juurimaan itsestään pois kaiken sen ikävän muiston, millä kaunis ja herttainen kesä oli hukutettu ikävään talveen. Hänen ei tarvitsisi sitä ajatella enää; korkeintaan saattaisi Erkki omassa mielessään kerskua voittaneensa ja saaneensa hänet.

Aluksi oli Liisalla ollut kova tuska vapautua pitkäaikaisesta tottumuksesta. Väliin se poltti tuskana, hän puristi kädet nyrkkiin rintojen päälle ja koetti pidättäytyä tarttumasta puhelimen kuulotorveen. Ja kun hän viimein huomasi voittaneensa kaiken ja voivansa vaikka alkaa kaiken yhtä kirkkaana ja huolettomana kuin ensi kerrallakin Erkin kanssa, silloin kääntyi sairaus kaikkein pahimmaksi ja sen mukana tuli uusi huoli: köyhyys. Hän pelkäsi, että Erkki voisi tulla joskus tapaamaan yllättäen, näkisi, missä oloissa perhe oli, ja sitten taas häviäisi pettyen tai päinvastaisessa tapauksessa tuntisi iloa, että kaikki oli päättynyt juuri siten. Hän pelkäsi Erkin hakevan entistä siroa, hyvin pukeutunutta ja edustavaa naistaan ja sitten näkevänkin vain esikaupungin kurjimmassa huoneistossa asuvan ja rikkinäisen ja pinttyneen peitteen alla, hiestä tummuneiden lakanain välissä makaavan keltaihoisen entisen tyydyttäjänsä. Silloin voisi tuo mieskin kenties tulla jonkinlaiseen katumukseen ja saattaisi kuin armonlahjana lähettää hänelle jälkeenpäin viisikymmentä markkaa entisen yhdessäolon muistoksi…

Ei, sitä häpeää ei tulisi tapahtumaan! Hänen oli mitä pikimmin päästävä takaisin entiseen — ei loistavaan, mutta kuitenkin toisten veroiseen elämään, muutoin tässä iankaikkisesti surressa hänestä ei voisi tullakaan muuta kuin puolinälkäinen ja risainen riepu!

Liisa pyörähti kiivaasti ympäri, kiskoi yöpaidan päältään ja alkoi pukeutua. Nyt ainakin oli varmaa, ettei hän hellittäisi, ennenkuin saisi työtä vaikka piikana ja sadan markan palkalla.

* * * * *

Kamarista kuului mutinaa. Siellä olivat siis jo hereillä Liisan nuorempi veli, kahdeksantoistavuotias Tauno, ja tämän toveri ja talon vuokralainen, monttööri Vareinen, jonka Tauno vieraille tavallisesti esitti insinöörinä. Tauno itse oli henkisesti heiveröinen ja juureton miehenalku. Hän oli hiellä ja tuskalla selvinnyt pari vuotta sitten viidennestä luokasta, mennyt sitten puotipöydän taa, muutellut ja heittelehtinyt paikasta toiseen pysymättä kiinni yhdessäkään. Suurimman osan aikaansa hän kuitenkin oli paikatta — niinkuin nytkin — syytellen aina jälkeenpäin esimiehiään puolueellisuudesta ja työtovereitaan etuilemisesta. Sen vuoksi hänen oli muka mahdoton olla siinä ja siinä paikassa. Mutta äiti ja Liisa alkoivat vähitellen havaita, ettei syy ollut siellä, vaan pojassa itsessään, joka oli mahdoton tarttumaan lujin ottein mihinkään työhön. Hän vain kulki ympäri, ties' missä sakissa, mutta omien puheittensa mukaan kuitenkin urheilukentällä. Melkein joka ilta hän kyllä kehui taas tehneensä kauppoja, milloin vaihtaen kellon, valokuvauskoneen, vanhan talvipalttoon tai sitten myyden ne kokonaan. Ja joskus hänellä saattoi olla jätteenä hiukan rahaakin. Tavallisesti juuri silloin, kun vuokran tai muitten suurten maksujen jälkeen äiti oli aivan pennitön, tuli Tauno illalla hieman tärkeänä äidin luo ja tosissaan selitti itseltään liikenevän parikymmentä markkaa. Samalla hän sanoi, että hänellä oli hiukan toiveita saada huomenna uusi paikka, joten hän pian voisi maksaa äidille enemmänkin ruuastaan ja asunnostaan. Äitiä kyllä liikutti tämä lapsellinen huolenpito, varsinkin kun Tauno muuten kohteli äitiään hyvin ja koetti lohdutella sillä huomisella. Mutta vähitellen äidin usko siihen huomiseen katosi ja usko koko poikaan itseensäkin. Ja kun hän alkoi viittailla pojalle varmemmista ja säännöllisemmistä tuloista kuin kellokaupoista, selitti poika aina yhtä valoisana, että hän kyllä hoitaisi vielä omat osakkeensa ja korvaisi kaiken kaksinverroin takaisin. Ja niin ei toinen voinut kovin ankarin sanoin moittia häntä toimettomuudesta, vaan toivoi vieläkin. Ja Tauno pysyi hyvänä: kotona ollessaan tarjoutui aina hakemaan puut, jopa lakaisemaan lattiatkin. Eikä ollut siis ihme, jos äiti Liisan hyökkäillessä usein puolusteli poikaansa ja selitti tämän olevan hyvän miehenalun, tosin kyllä heikkoluonteisen. Liisan mielipide oli taas se, ettei Taunossa ollut ainesta edes pahaan, jos ei hyväänkään. Hän oli yksinkertaisesti niin tarmoton, ettei hänestä — ikävä kyllä — saisi edes paholaista, kun ei saanut enkeliäkään tekemälläkään.

Viikko sitten oli Tauno muutamana iltana kotiin saavuttuaan tuonut äidille parisataa markkaa, selittäen saaneensa väliaikaisen varastomiehen paikan jossakin ja ottaneensa jo viikon palkankin etukäteen. Sinä iltana oli tässä pienessä huoneistossa pieni toivonkipinä ja varsinkin sitä seuraavina päivinä, kun Tauno nousi aamuisin ylös muiden kanssa ja puuhakkaana läksi työhönsä.

Mutta kuinka ollakaan, oli äiti eilen, perjantaina, mennyt »Puisto»-kahvilasta ostamaan tupakkaa, kun ne olivat äkkiä loppuneet hänen pikkukaupastaan. Eikös Tauno istunutkin siellä kaikessa rauhassa vieraiden jätkämiesten kanssa korttia pelaamassa ja nähtävästi vielä maistaneena. Ensin hän koetti livahtaa piiloon, mutta selittikin sitten, että varastossa olivat äkkiä työt loppuneet nyt kesken päivän. Ja vasta illalla, kun tavaraa tulisi lisää, heidän oli määrä tehdä sisään sama aika. — Mutta äidin epäluulo oli herännyt, hän haki puhelinluettelosta, kyseli ja tiedusteli Taunon mainitsemaa liikettä — ja loppujen lopuksi selvisi, ettei sellaista ollut koko Helsingissä olemassakaan, tuskinpa vain koko maailmassakaan. Ja »Puisto»-kahvilan tarjoilijattarelta äiti kuuli, että Tauno oli istunut siellä kaikki muutkin päivät eikä vain eilisen. — Koko eilispäivään ei miekkosta ollut näkynyt, jotta Jenny-rouva olisi voinut ruveta keskustelemaan paikka-asiasta. Poika oli tullut vasta puolenyön jälkeen kotiin yhdessä Vareisen, tämän heidän vuokralaisensa kanssa. Mutta tänään hän ei kyllä totisesti pakoilisi koko päivää, sen oli Jenny-rouva päättänyt itsekseen.

Mutta asia oli niin, että Tauno oli istunut eilisen, kuten kaikki muutkin illat »Puistossa». Ja hänen ansionsa siellä olivat olleet samat kuin ennenkin: biljardissa hän voitti hieman, parille tuttavalle hän juoksi seuraavalta kadulta hakemassa puolikkaan kanisterin kummallekin, otti kymmenen markkaa hakupalkkaa, sillä se oli hänen taksansa, ja sai pari pientä ryyppyä kaupanpäällisiksi — sekin vanha tapa. Kun kahvilasta itsestään ei tarjoiltu sekoituksia, saattoi pojan päiväansio monesti tällä tavoin nousta useihin kymmeniin. Ainaisesta kahvilassa istumisestaan hän oli saanut tittelikseen kahvilalordi, vaikka häntä edessäpäin useimmiten sanottiinkin vain lordiksi. Ja kun kahvilanomistaja ei joko huomannut hänen välittäjäntointaan tai ei ollut sitä huomaavinaan, kun poika itse käyttäytyi siivosti ja piti aina yllä biljardia, ei omistaja tämän pienen edun takia tahtonutkaan ajaa häntä tiehensä.

Mutta eilen illalla oli viimeinkin tullut pieni kahakka: biljardihuoneessa oli juotu liikaa, joku oli pelannut väärin ja Tauno oikoi sitä. Toinen kimmastui ja haukkui poikaa työttömäksi ja rahattomaksi kahvilan loiseksi, jolla ei ollut muuta hommaa kuin istua siellä ja pyrkiä kotivävyksi. Vareinenkin, tämä heidän vuokralaisensa, oli puuttunut asiaan, ja rähäkkä kasvoi niin suureksi, jotta kaikki piti ajaa pellolle. Siitä olivat Vareinen ja Tauno saaneet uuden suunnitelman, joka heidän piti toteuttaa lähipäivinä. Mutta vielä nyt aamullakaan he eivät tietäneet, että tuo heidän suunnitelmansa menisi myttyyn jo tänään.

Niin. Vareisestä puhuminen talonväen rinnalla on kai oikeastaan turhaa, sillä hänhän oli vain vuokralainen. Mutta kun hän kerta kaikkiaan oli sotkeutunut paljon yhteen perheen asioiden kanssa — tai oli itse järjestänyt sotkeutumaan voi hänetkin vetää mukana niin kauan kuin hän talossa olisi. Vareinen oli ollut perheen tuttava jo ennen tänne muuttoaan: hän oli joskus käynyt Taunon vieraana. Sitten oli Tauno esittänyt hänet heille asumaankin, Vareisen omasta pyynnöstä. No, tilaa ei ollut juuri paljon, mutta tulot olivat tarpeen. Voisihan hän asua Taunon toverina kamarissa ja Liisa muuttaisi sairasvuoteineen keittiöön. Kun Liisan mieltä kysyttiin, pelkäsi tämä jo olevansa äidille muutenkin liian suureksi rasitukseksi ja mielihyvin muutti keittiöön, antaen siten puolestaan pienen mahdollisuuden vuokratuloihin, kun ei voinut muuten auttaa. Eikähän Vareisestä paljon vastusta ollutkaan: kun sai yösijan ja aamuteen, niin toi joka kuukausi välttämättömät satamarkkaset ja vieläpä auliisti lainasikin, kun tarvittiin. Mutta hänestä tuli perheelle oma kiusansa, ja tarina lyhykäisyydessään on tämä.

Liisan sairauden alkuaikoina ilmestyi Vareisen pää usein kamarinoven rakoon ja hän kyseli Liisalta hermostuttamaan asti aina samaa: No kuinkas tänään jaksetaan? — Eikö sitä pian nousta jo pystyyn? — Eikös jo sopisi lähteä yhdessä tansseihin? — Liisa ensin vastaili lyhyesti, mutta ajan oloon he saattoivat jo naurahdellakin. Ja paremmin tutustuttua mies vaikuttikin paljon sivistyneemmältä kuin alku-ujouden jälkeen. Hän muuttui muutenkin joustavammaksi, Liisa alkoi sietää hänen välittömiä juttujaan ja tunsi Vareisen käynneissä jo vaihteluakin. Hänestä olikin jo hyvä, että jollakin oli aikaa puhua hänen kanssaan, sillä makaaminen koko päivän yksin koko huoneistossa sai hänet aina kiertelemään samoja asioita, useimmiten vain Erkkiä, ja Liisa pelkäsi turtuvansa muuten jo kokonaan. Joskus Vareisen pistäytyessä ilmestyi Liisan sängyn viereen pieni suklaalevy tai romaani — ei tosin parhain, mutta ajankuluksi hyvin kelpaava. Niinä kertoina ei Vareisen pää ollut ovenraossa, vaan hän unohtui istumaan Liisan sängyn reunalle. Ja se, mikä hänen puheessaan oli oudokseltaan tuntunut moukalta ja hiomattomuudelta, muuttui nyt tytön ajatuksissa rehdiksi kansanomaisuuden ja koristelemattomuuden tavoitteluksi, jopa joskus hauskaksi asenteeksikin.

Ja puolessa vuodessa keritään paljon. Toinen voi muuttaa aika lailla mielipidettään lähimmäisestään, jolle on tullut pienen pieneen kiitollisuudenvelkaan ja jota odottaa aikansa ratoksi istumaan sairasvuoteen reunalle uusi romaani taskussa. Ja toinen voi päästä luotetuksi, kun puuhaa kotona kuin sairaanhoitajatar, juoksee ostoksilla ja apteekissa ja loppujen lopuksi ei suostu ottamaan oikein mielellään maksuakaan takaisin, vaan sanoo kuivasti: »Ei niillä nyt hätää, keritäänhän nuo sitten.»

Ja vaikkei Liisa voinutkaan pitää Vareista minään lohduttajanaan Erkin jälkeen, auttoi tämä kuitenkin tietämättään edes hetkiseksi unohtamaan sen toisen. Ja vaikka Liisa hyväilyihin tottuneena kaipasi niitä ja hellyyttä ja hiljakseen taisteli kaipuutaan vastaan, ei hän myöskään tiennyt, oliko Vareinen oikea mies niitä antamaan. Mutta joka tapauksessa tämä kauniisti pyydettyään sai uskollisuutensa palkaksi pienet ja viattomat suukot, jotka myöhemmin otettiin jo luvatta ja ahnaammin. Jopa muutaman kerran, kun Vareinen oli istunut toisen vuoteen ääressä kokonaisen yksinäisen illan ja odotellut ja valmistellut tilaisuutta, pääsi hän suutelemaan tytön kaula-aukon sisään ja paljasta rintaakin. Sitä seuranneessa selvittelyssä Vareinen hymyillen lupasi vasta käyttäytyä paremmin ja viittaili jo ihastustaan, kunnes viikkojen mentyä ja hänen millään lailla rasittamatta Liisaa hyväilyillään kerran taas kuin sivumennen sanoi tätä pikku rouvakseen. No niin, asia muuttui yhä vakavammaksi, Liisa huomasi luottaneensa liikaa ja erehtyneensä, kun ei heti alunpitäen ollut katkaissut kaikkea — mutta mistäs hän saattoi aavistaa, että tuokaan mies ei jaksaisi pysyä ystävyydessä eikä käsittänyt, ettei hänellä mitään muita mahdollisuuksia ollutkaan — silloin Vareinen ei painanutkaan päätään hänen povelleen enää hymyillen, vaan janoten. Ja loppu oli selvä:

»Meidän kahden täytyy mennä naimisiin, siinä ei auta mikään.»

Lohduttaja ja huvittaja oli ruvennut vaatimaan palkkaa.

»Mutta kuinka voit sellaista ajatella, enhän minä…»

Ja mies suudellen esti toista jatkamasta pitemmälle.

Lopulta asia alkoi Liisaa peloittaa niin paljon, että hän ehdotti äidille, jotta mies olisi sanottu irti huoneesta ja lähetetty asumaan turvallisemman välimatkan päähän. Mutta kun hän varoi sanomasta todellisia syitä, vaan ainoastaan tilanahtauden, vastasi äiti mitään aavistamatta:

»No, koetetaan nyt sopia tällä tavoin niin kauan kuin sinä paranet ja saadaan lisätuloja. Niin kauan meidän täytyy kestää.»

Ja niin Vareinen asui heillä edelleen. Liisa oli hieman peloissaan, muttei uskaltanut hiiskua siitä mitään, sillä silloin äiti ei olisi uskonut asiaa kuitenkaan niin viattomaksi kuin se itse asiassa oli.

2.

Juuri silloin, kun Liisa veti hamettaan korviensa yli, koputti Vareinen kamarin oveen ja aikoi avata sen saman tien, muttei päässytkään sisään.

»Jokos se tyttölapsi on siellä ylhäällä, kun kuuluu niin kiukkuisia kolahduksia? Hyvää huomenta!»

Ja Liisa koetti tehdä äänensä niin ystävälliseksi kuin osasi:

»Huomenta. Kyllä minä tuon teen sinnekin. Odota vain hetkinen.»

»Onko muorikin kotona?» tuntui Tauno kysyvän kuiskaten Vareiselta.

Ei kuulunut oven taakse, mitä Vareinen vastasi, mutta ainakin hän kuului hirnuvan jotakin.

»Voi hyvä jumala, kun tämä kaikki loppuisi!» huokasi itsekseen Liisa.

Hän, jota sentään voi pitää jo sivistyneenä ihmisenä ja jonka palkkakin oli ollut suurempi kuin konsanaan tuon miehen ja noiden molempien yhteensäkin, sai olla nyt piikana, tarjoilla aamuteetä, herrojen mentyä tuulettaa huoneen, levitellä nukutut lakanat, taittaa lappeille yöpaidan ja kantaa pesuveden. Siihen olisi välttänyt joku muukin.

Kun koputus uudistui, ei Liisa jaksanut olla enää ystävällinen vuokralaiselle:

»Jopas on kerrankin kiire! Kyllä tämän nyt saatte.»

Hän veti kammalla vaaleata tukkaansa, laittoi kuntoon tarjottimen, raotti ovea ja antoi teen toisen käteen.

»Viisi minä teestä. Sinua itseäsi aioin tulla katsomaan», sanoi

Vareinen lepytellen.

»Katsele toisella kertaa», sanoi tytär ja vetäisi oven jälleen kiinni miehen älähtäessä ja sormien jäädessä rakoon.

Mutta Vareinen tyytyi ja tuntui hyväntuulisena juttelevan Taunon kanssa. Ja mikäpäs oli ollessa! Tämän päivän hän oli valinnut siksi käänteen päiväksi, josta yhtä hyvin saattoi tulla juhlapäivä, mutta saattoi olla muutakin. Tänään hän tuntui tavallista enemmän sietävän Taunoakin, jota hän muulloin itsemielessään piti liiaksi aikamiestä elehtivänä pojannulkkina, joka ei mitään tiennyt, ei mitään osannut eikä tehnyt, mutta piti kuitenkin tarkan huolen housunsa prässistä.

»Voisi siitä tulla mieskin, kun olisi vähän innostuneempi työhön», ajatteli Vareinen. »Kun olisi perillä koneista, saattaisin hommata pojan harjoittelemaan korjauspajalle. Sehän nyt olisi tietysti minun velvollisuutenikin, kun asiat ovat kerran muutenkin näin läheisiksi tulleet. Mutta se vain on varmaa, jotta ensimmäisellä viikolla hän potkituttaa itsensä pois, kun ei ole oppinut minkäänlaista työnteon tahtia.»

Ääneen hän sanoi:

»Sinä sitä olet jo niin iso mies, että voisit ruveta eukkoa itsellesi hommaamaan. Ja johan noita olet tainnut katsoakin, koskapa sanoivat, että istut 'Puistossa' sen Betyn vuoksi. En tunne kyllä koko naista.»

»Haist'! Jos noita nyt kerran pari puristaa, niin hetikö niitä pitäisi tähän kiusaksi haalia. Ota itse!»

»No ei se mahtaisi hullummaksi ollakaan. Palkkakin on juuri sellainen, jotta hyvin saattaisi ajatella. — Mutta sinunkin pitäisi päästä tuhatlappusten nurkasta ensin kiinni ja saada semmoinen työ, jossa palkka nousee ja mies lihoo. Sillä kyllähän varmasti yksi ja toinen nainen olisi sinullekin valmis tulemaan — varsinkin juuri se yksi — mutta ovat ne naisetkin vain niin tarkkoja, etteivät ole tietävinäänkään niin kauan kuin ei näytä olevan tarpeeksi varoja.»

»Pirustako niitä paikkoja otti?» tuhahti Tauno kärsimättömänä. »Joka paikassa vaativat kaiken maailman todistukset ja tokumentit, eikä niitä sittenkään saa muuten kuin tuttavuuskaupalla. Hitostako mulla niitä tuttavia…»

»Koettaisit ensin harjoitella jossakin palkattomana.»

»Palkattomana! Enhän minä sillä elä. Kun olen näin jouten, niin nytkin saan tupakkarahat. Palkattomassa työssä en saisi sitäkään.»

»Et alussa, mutta kyllä ajanoloon.»

»Nykyjään ei saa paikkaa eikä palkkaa keljuilematta muualla kuin viinankauppiaana.» Tauno heitti kiukkuisena pääharjan piirongin päälle. »Ja saakeli, kyllä minä vielä tuloja keksin, kunhan jaksatte odottaa ettekä jokainen tuppaudu neuvomaan. Eikä silloin tarvitse olla kenenkään renkinä. Muistatko, mitä eilen kotiin tullessa puhuttiin? Että kannattaisi ajaa yksi kunnollinen lasti kaupunkiin, jotta pääsisi edes vähäksi aikaa käsiksi rahoihin ja ihmisten kirjoihin.»

Hän kiskaisi takkia päälleen, niin että hihan vuori kurahti halki.

»Ryysytkin repeilevät käsiin ja uudet pitäisi saada.»

»No, ei silti kannata hätäillä tässä maailmassa. Kaikki valkenee aikanaan», lohdutti Vareinen ja tarjosi tupakan. »Vai meinaat, että rahaa pitää tulla vaikka likistämällä. No niin. Mitähän — mahtaisikohan sinusta olla sellaiseen lastin ajoon, jos tosi tulisi?»

»Sen saat nähdä. Eri kenkkua tämä. Sapettaa jo tässäkin asua, kun nuo naiset pyrkivät yhtenään jankuttamaan. Olen jo niin kyllästynyt, että teen rahaa vaikka sonnasta.»

Hän sieppasi hattunsa naulasta, raaputti etusormensa kynnellä likaläikän sen lieristä ja katosi ulos. Vareinen jäi vihellellen kävelemään edestakaisin lattialla, veti tupakkaansa, karisti joka kerran pöydän ohi kulkiessaan poroa kuppiin ja puhalteli alituiseen hermostuneena savukkeensa päähän. Siitä saattoi aina huomata, milloin hän oli hermostunut. — Vai sellaisia se poika ajatteli! — Jos siitä olisi miestä edes lastin kuljetukseen, voisi hän, aivan syrjästä tietysti, osallistua siihen kenties hieman. Ei mitenkään muuten, mutta kun hänkin tarvitsi rahaa ja paljon, niin voisi hän koetteeksi lainata muutaman tuhannen.

Vareinen seisahtui mietteissään peilin eteen, siveli kädenselällä vasta ajettua leuan alustaa ja kuunteli, mitä Liisa puuhasi keittiössä. Vuodettaan tuntui laittavan. Kuului, miten hän työnsi pukkisängyn kokoon ja kantoi sen eteisen nurkkaan, tuli takaisin, kompastui lattiaharjaan ja polkaisi peltisen rikkalapion päälle niin, jotta se rämähti. — Jassoo, vai on neiti jo niin parantunut, että kokoaa sänkynsä pois!

Kadunkulmassa teuhasi pari poikasta avonaisen ikkunan alla. Raitiovaunu jyrisi ohi ja täristi ikkunoita. — Seinän takaa kuului lapsen itkua ja sitten naisen hyräilyä. Vareista hiukan harmitti, ettei kuullut, mitä Liisa puuhasi, kun kuului menevän eteiseen. Ettei vain lähtenyt kaupungille? Silloin häneltä menisi taas yksi tilaisuus ohi.

Liisa puhdisteli hellaa, aikoen heti konttorien auettua lähteä pienelle kierrokselle kyselemään paikkaa. Välillä hänen piti käydä jälleen kotona laittamassa äidille aamiaista, kun tämä jättäisi myynnin vähäksi aikaa pienen tytön haltuun ja juoksisi itse kotiin. Sitten iltapäivällä Liisa voisi lähteä uudelleen, ja jos ei saisi mistään paikkaa, voisi ainakin vuokrata kirjoituskoneen ja ottaa puhtaaksikirjoittamista. Voisipahan hän silläkin tavalla saada vähän kokoon. Olihan hän nyt jo terve, täysin terve, vaikka hiukan hermostunut ja ärtyisä — sen hän myönsi itsekin. Mutta olihan syytäkin… Kaikki tuntui kuitenkin niin valoisalta ja lupaavalta, että hän uskoi juuri tästä päivästä kaiken kääntyvän entiseen hyvään uomaansa. Ne pienet murheet, mitä oli enää jäljellä, katoaisivat kyllä työssä aikanaan. — Äiti vain oli eilen maininnut jotakin, että hän tänään taas tarvitsisi pari tuhatta markkaa laskuihin. Kunpa hän voisi jollakin tavoin auttaa…

Ovikello soi. Hän meni avaamaan, heittäen mennessään keittiöesiliinansa vaatenaulaan. Oven auettua teki niin hyvää vanha, tuttava sedän-ääni:

»Tulinpa katsomaan teitä jo näin varhain. Nääs kun on saanut olla kuukauden näkemättä neitiä, niin silloin ei oikein tahdo jaksaa odottaa päivän valkenemistakaan, hehhehh!»

Tämä sama »tulin katsomaan neitiä» ja »tulin katsomaan rouvaa» oli toistunut joka kuukausi, mutta tuntui, kummallista kyllä, aina melkein uudelta. Ja mies olisi varmasti tullutkin virkistyksenä, jos asia ei olisi ollut ikävä.

»Hyvä ihme, vuokranmaksu!»

»So so, ei nyt noin pidä säikkyä.»

Liisa peräytyi yllätettynä ja hämmästyneenä eteisestä keittiöön asti isännöitsijän koko ajan seuratessa jäljessä ja lörpötellessä.

»Ei nyt noin pidä pelätä! Enhän minä vallesmanni ole.»

»Niin, mutta äiti meni torille ja en minä… Äiti varmasti unohti sen.»

Ukko tuli vakavaksi, tapasi syrjäkädellä hattuaan tuolinkarmilta ja painoi päänsä alas kuin lohduttaessaan:

»No ehtiipähän tuon. Ehkä sitten iltapäivällä?»

Mutta Vareinen oli kuullut keskustelun kamariin, tuli nyt lompakko valmiina kädessä ja tarjoutui järjestämään maksun jo nyt, ettei tarvitsisi uudestaan vaivautua. Liisa kiusautui hänen ainaisesta lompakontarjoilemisestaan ja esteli, mutta turhaan. Ukko pyysi kirjaa, veti siihen kosmoskynällä roimasti alleviivatun nimensä, koko ajan leperrellen ja naureskellen Vareisen kanssa, näytti sitten aikovan sanoa jotakin, meni eteiseen ja kääntyi vielä:

»Täällä teillä on aina niin hyvä käydä, kun ei ole koskaan riitaa. Sivistyneitä, sivistyneitä ihmisiä ja sopuisia», hyräili hän vielä ovessa.

Mutta Liisalta jäi arvaamatta, miksi ukon oli aina niin hyvä käydä juuri heillä. Ja Vareisen avuliaisuus häntä kiukutti, sillä hän tiesi varsin hyvin, ettei se ollut pelkkää lähimmäisenrakkautta. Ja siitä oli nyt kerrankin tehtävä loppu! Jos he eivät itse kykenisi elämäänsä maksamaan, niin tuon miehen tilikirjoihinkaan sitä ei merkittäisi!

»Mitä ihmettä sinä taas? Pidätkö meitä niin äärettömän köyhinä…?»

»No no, kyllähän me pikku-Liisan kanssa asiat selvitetään», vastasi toinen aivan tyynenä ja hymyillen, seistessään hajajaloin hellaneduspelliliä ja pitäen molempia peukaloitaan nahkatakkinsa rintataskuissa. Sitten hän käveli suu imelässä kureessa ikkunan viereen, katseli sivustapäin kiukusta punoittavaa Liisaa ja silmiään vilkuttaen oli olevinaan ujo kysäistessään:

»Älä viitsi olla niin totinen… Eikö sinustakin olisi paljon parempi, että minä hoitaisin kaikki laskuasiat, ja eikö tosiaan olisi selvempää pistää meidän menomme ja tulomme yhteisille sarekkeille?»

Ja kun Liisa ei vastannut mitään, luuli hän, ettei tämä ollut ymmärtänyt.

»Tarkoitan vain, että meidän pitäisi…»

»Älä viitsi toistaa sitä enää. Olen jo kerran sanonut, että…»

»Olet. Oletpa totisesti, mutta minä toistan sen kyllä niin usein kuin tarvitsee.»

Vareinen astui aivan Liisan viereen, seisoi hänen rinnallaan ja katseli kasvoja, kiertäen kätensä hänen harteittensa ympäri.

»Niin, sinuun ei näy kyllä yksi sana auttavan», jatkoi mies. »Mutta myöskin tunnet minut väärin, jos luulet minun tähän tyytyvän.»

»Kuinka sinä olet tullut mitään sellaista ajatelleeksikaan? Enhän minä… Sitä vartenko luulet minun olleen kanssasi, jotta kaikki päättyisi tähän? Hyvä Jumala, teitä miehiä! Jos kaksi ihmistä vaihtaa muutaman sanan keskenään, niin pitääkö siitä iankaikkisesti jankuttaa naimisiinmenoa. Enkö minä alun pitäen koettanut estää kaikki meidän väliltämme, mutta sinä et itsepäisyydessäsi hellittänyt, ennenkuin sait minut niin väsymään itseesi, jotta minä rauhaan päästäkseni annoin sinun suudella itseäni. Ne suutelemiset sait vain itsepintaisuudestasi, et muusta syystä. Ja ne eivät tule ikinä sitomaan meitä mihinkään, ymmärrät kai itsekin, kun vain ajattelet.»

»No, mutta hyvä lapsi, kuinka luulet tämän kaiken sitten päättyvän?

Eikö ainoa keino tämän tilanteen selvittämiseksi ole juuri…»

»Ei ole! Älä kiusaa minua nyt sillä! Minulla on muutakin murehdittavaa kuin…»

»Mutta mitä luulet äitisi ajattelevan, jos hän tietäisi, etten minä ole pysynyt omalla puolellani, vaan hänen tyttärensä sängyssä…»

»Minun sängyssäni et ole ikinä ollut etkä tulekaan! Ja mistä lähtien miehet ovat saaneet noin vahvan moraalin, että ovat alkaneet huolehtia ja varjella nuorten naisten mainetta? — Ja kuka sinua on pyytänyt kamaristasi tänne tulemaan? Mene pois siitä sitten!»

»En minä mitään pahaa tee!»

»Niin no, mitäs sitten?»

He olivat kumpainenkin kauan hiljaa ja huokailivat molemmat omalla tahollaan, Liisa katsellen koko ajan ikkunasta ulos pihalle ja kadulle ja Vareinen odottaen jotakin käännettä, sitä, että Liisa sittenkin antautuisi. Mutta kun nainen seisoi yhä liikkumatta kuin kuvapatsas, nähtävästi odottaen vain hänen menoaan, meni Vareinen hänen selkänsä taa, laski toisen kätensä olkapäälle ja kuiskasi ääni muuttuneena, kuin lasta suostutellen:

»Ei viitsitä riidellä. Koetetaan nyt sentään elää sovinnossa, vaikka

Vareinen onkin niin mahdoton mies.»

Ja samassa henkäyksessä hän tarttui naisen kaulaan yrittäen suudella.

»Älä viitsi! Tuo tapa on nyt loppunut jo, kun se näkyy kuitenkin tuottavan niin kauheata riitaa. Mikä vimma sinulla on jo näin aamupäivällä suudella. En ole ennen tiennyt, että miehet ovat helliä muulloinkin kuin hämärissä.»

Vareinen tunsi naisen sanoissa ja ivallisessa hymyssä jonkin tarkoituksen ja kiivastui:

»Ohoh, jopas pomppasi! Mistäs tuo uusi tyyli? Ja sano nyt samalla sekin, mikä vika minussa on? Olenko mielestäsi niin sivistymätön ja moukka, jotta en kykene sinun rinnallesi?»

»Luulisitko siitä kaikesta tulevan tosiaan jotakin autuasta? Miten voit ajatella, että minä rupeaisin sinun tuloillasi seisomaan lopun ikääni hellan ääressä ja keittämään velliä lapsikarjalle? Ja miten voit ajatella, että minä, joka koko elämäni ajan olen nähnyt tätä samaa keittiöelämää ja vasta nyt toivon siitä viimeinkin pääseväni, miten voit ajatella, että minä vielä vapaaehtoisesti tyytyisin siihen vastaisuudessakin, säästäisin aamiaisesta vaatteitten hintaa ja nukkuisin keittiön nurkassa, niinkuin nyt olen saanut tehdä. Etkö ymmärrä, että minä vapaana ollen kykenen ansaitsemaan yhtä paljon kuin muutkin ihmiset ja elämään yhtä hyvin kuin hekin, vaikka vain nyt tila päisesti olen ollut näin ja saanut olla sinunkin autettavanasi. — Mutta jätetään jo tämä kaikki! Minua väsyttää ja minä juuri sanoin, että on muutakin murehdittavaa kuin naimisiinmeno.»

»No sano nyt sitten, mikä pikkuista huolettaa?»

»Sanonko senkin? Velat, vuokrat, jokapäiväinen leipä! Luuletko minun tässä kaiken ikääni laiskottelevan? Toiseksi minua huolettavat ne ihmiset, jotka pitkäaikaisilla valmisteluilla koettavat päästä hyötymään jotakin. Et sinäkään ole ainoa laatujasi, joka koetat vähitellen kiristää rengasta, kunnes se on lukossa ja tarkoitus saavutettu. Ja silloin tavallisesti käykin niin, että — kaikki jätetäänkin sikseen.»

»Jahah, näyt pitävän minua ensiksikin niin helkkarin varmana lurjuksena, etten pyri mihinkään muuhun kuin saamaan sen yhden. Sitten näyt vielä luulevan minua niin köyhäksi, etten kykene…»

»En luule miksikään. Päinvastoin saan tietysti kiittää kaikesta avustasi ja teenkin sen ja korvaan vielä kaiken takaisin. Mutta olen puhunut nyt suoraan siitä syystä, että apusi ja ystävyytesi ei ole aina näyttänyt täysin vilpittömältä. Sillä sinä olet joka kerta apusi jälkeen tahtonut siitä heti korvauksenkin. Ja siihen sinä et minua saa!»

Mutta nyt oli Vareinen ehtinyt jo suuttua, ja siihen hän Liisa oli pyrkinytkin. Hän tarttui Liisaa käsistä ja veti syliinsä:

»Vai niin! Mutta tunnetko kuitenkin pysyväsi tässä?»

»Päästä irrrti!»

»Vai haaveilet sinä vain miljonäärejä ja prinssejä. Ja sitten näyttelet niille, ettei tällainen Vareinen muka ole koskaan sinua hyväillyt! Mutta minä näytän sinulle vielä jotakin, piru soikoon, ja suutelen, tahdopa tai et!»

Ja hän teki sen.

»Mene helv…!»

Ja hän meni, oli samassa eteisessä, sieppasi hattunsa naulasta ja kumautti ulko-oven kiinni, niin että ovikello kilahti täräyksestä. Liisa lysähti istualleen pöydän ääreen, vavahteli kuin vilun puistattamana ja saneli vielä ääneen, vaikka tiesi toisen jo menneen:

»Kaikki samanlaisia! Samanlaisia elukoita. Mutta kaikkea te ette sentään aina vie… Jotakin teistä oppiikin!»

Koko hänen heräämisen jälkeen tuntemansa seesteisyys oli nyt poissa. — Tahdottiinko häneltä ottaa pois uskokin! Oliko Vareinen ollut vain sattuman lähettämä hämärtämään hänen ajatuksiaan, ettei hän jaksaisi enää kohota tästä mielentilastaan, vaan antautuisi ja tunnustaisi kuuluvansa tähän kaikkeen eikä jaksaisi muuhun pyrkiäkään, omaan maailmaansa ja vapauteensa? Silloin päästäisiin sanomaan, ettei Liisa Hietala jaksanut enää elää, vaan antoi vastoinkäymisille myöten ja katosi johonkin laitakaupungin keittiöön. — Siinä sitten olisi kaikkien hänen tähänastisten ponnistelujensa ja töittensä lopputulos. Ja hänestä voitaisiin sanoa samaa kuin eräästä hänen ylioppilastoveristaan, joka sai ennen aikojaan lapsen: itserakkaus häntä piti pystyssä ja nosti hänet kaupungin huomatuimpien naisten joukkoon, mutta erotiikka ja yksi ainoa yö hänet vetivät taas entiselle tasolle.

Liisa hätkähti ajatellessaan toveriaan ja muistaessaan, että itsekin oli kerran tuominnut tuota tyttöä; hänelle itselleenhän olisi voinut käydä aivan samalla tavalla. Hänhän oli aikoinaan rikkonut aivan yhtä paljon, mutta sattuma oli ottanut hänen niskoiltaan pois kaiken muun vastuun, paitsi sielulliset tuskat. — Hänellä oli siis vielä mahdollisuus elää, kun ei ollut pakkoa sammua! — Ja hyvä isä, eihän hänessä ollutkaan nyt enää kysymys erotiikasta, vaan ainoastaan siitä, että hänen hyvä uskonsa aiottiin tukehduttaa jo ensimmäisenä päivänä. — Jospa olisi ollut edes yksi hyvä toveri. Mutta nehän olivat kai kaikki poissa nyt. Ja jos joku olisi ollutkin, niin heilläkin oli jokaisella niin paljon omia ajateltavia, ettei heillä olisi ollut aikaa niin paljoa, että hän olisi voinut heidän seurassaan ja heidän ilmapiirissään vahvistaa heikkoa uskoaan. — Ei, totisesti, hän kykenisi siihen muutenkin!

Liisa hymähti, kohautti olkapäitään katkeran ivallisena hymyillen — itselleenkö vai muille — ja jäi tuijottamaan keittiön nurkkaan, tomuiseen pesukaappiin ja pyyheliinapeitteen punaisella langalla ommeltuihin lapsellisiin koristeisiin.

Hän oli ollut vielä nuori tyttö, kai neljäsluokkalainen, ommellessaan tuota peitettä maalla äitinsä vanhempien kotona. Hän oli sinä kesänä ollut niin täynnä itsekasvatusta ja hyvien tekojen halua, että oli tuntenut itsensä kerrankin kaikin tavoin tyytyväiseksi ja onnelliseksi. Kaikki oli ollut niin hyvää ja kaikkialla viihtyi, sillä hänellä oli juuri silloin eräs suuri tutkittava, oma itsensä, jossa näytti olevan niin paljon sellaista kummallista, mitä hän ei ollut ennen aavistanutkaan. Sinä kesänä hän oli ensimmäisen kerran juuri sinne maalle mennessään saanut yksin tehdä pitkän junamatkan ja tunsi siis olevansa vastuuntuntoinen aikaihminen. Heti maalle mentyään hän oli aloittanut tuon työn, tuon kirjomisen, näyttääkseen syksyllä kaupunkiin palattuaan äidille, miten hänkin jo kykeni aikaihmisen tehtäviin. Mutta kun hän syksyllä palasi takaisin, ei tuo työ tuntunut enää minkään arvoiselta ja hän luovutti sen melkein häpeillen käytettäväksi. Mutta ihme kyllä, äiti näkyi häntä sittenkin todella pitävän aikaihmisenä. Olihan hän kasvanut tai hänessä oli jotakin kasvanut, minkä saattoi silminkin havaita. Liisa kyllä aavisti silloin, mutta ei osannut selittää, että kehittyvä naisensielu alkoi hänessä taistella pikkutytön sielua vastaan. Ja sinä kesänä hän oli omasta sisästään löytänyt jonkin uuden maailman, jonka olemassaolosta hän ei ollut tiennyt mitään. Häntä hävetti ja hän punastui kuin pahantekijä, kun äiti siitä jossakin yhteydessä kysyi.

Ja kaikki muukin kasvaa, vaatimuksetkin. Yksi vuosi tuntui vieneen hänet hyvin kauas. Seuraavana kesänä hän ei enää viihtynyt siellä eikä hänen mielestään ollut siellä mitään ihmeellistä, tuskinpa omassa itsessäänkään. Ei ollut tullut enää mitään uutta. Ja nyt hän ei enää varmasti tulisi toimeenkaan siellä vanhojen luona, partaisen ukon polvella istuen ja liikkaavan mummon vehnäskahvia juoden…

Hän hieraisi kasvojaan kuin päästäkseen tämänaamuiseen vireeseen ja karkoittaakseen sen saman tunteen kuin veri olisi noussut päähän ja sumentaisi ajatukset ja mielialan. Hän avasi ikkunan, hengitti raitista aamuilmaa ja katseli talon pihalla ja portilla leikkiviä tenavia.

Portilla käveli mies, tutki molempia portinpieliä kuin numeroa hakien ja kysyi lapsilta jotakin, astuen sen jälkeen pihaan, kulkien ovelta toiselle ja etsien niistä oikeata nimeä. Kun kulman lyhyemmällä sivulla ei näkynyt oikeata, kääntyi hän tänne pitemmälle ja vilkaisi pitkin koko varjoisaa ikkunariviä.

»Hyvä jumala!» vavahti Liisa hypäten samassa seikalleen ja siirtyen verhon suojaan. »Erkki!»

Liisa kuuli oman hätäisen kuiskauksensa, kuuli oman läähätyksensä ja oli varma, että toisenkin täytyi tietää, kuulla ja nähdä hänen seisovan juuri siinä verhon takana piilossa puoleksi paeten ja puoleksi valmiina huutamaan ilosta.

Mitä Erkki haki? — Mitäkö, häntä tietysti! — Erkki tuli taas yhtä ovea lähemmäksi… Häntä tietysti! Mutta mitä varten? Yksinkertaisesti ikävästä, kaivattuaan nyt puoli vuotta, vaikk'ei ennen tullut toimeen vuorokauttakaan ilman Liisaa — niin, eikä hänkään ilman tuota toista. Ja hän, raakimus, saattoi nyt kysyä: mitä varten?

Mutta miten hän tuli nyt vasta? Näin myöhään? Miksei hän tullut jo silloin, kun häntä kaikkein enimmin itkettiin ja odotettiin? — Ehkä Erkki tulikin nyt vain vahvistamaan eron kaikkien muodollisuuksien mukaan ja kenties pyytäisi Liisaa unohtamaan ja antamaan anteeksi ja pyytämään siunausta jotakin uutta suhdetta varten. Ei, näin myöhään hän ei tulisi enää korjaamaan mitään entistä, vaan ainoastaan parantamaan omia asioitaan tai puolustelemaan itseään. Vai ottamaanko? Tarvitsemaan? Viemään häntä vähitellen valtaansa niinkuin ennen? — »Ei, se ei saa tapahtua! Hyvä jumala, mitä minä teen?»

Puuportaat kolahtivat askelista. Seurasi lyhyt tauko ja sitten kellon hiljainen ja arka kilahdus.

»Minun täytyy kestää nyt tämä kerta, sitten on kaikki ohi», mietti

Liisa. »Minun täytyy kestää nyt, muuten olen mennyttä!»

Kello soi kiivaammin ja pitempään, se soi kuin kutsuen ja ikävöiden.

»Jospa hän kuitenkin on etsinyt minua jo varhemmin ja nyt vasta löytänyt tämän uuden asunnon?»

Olihan Erkki voinut hakea häntä vanhasta paikasta jo kauan sitten. Mennäkö? Voisihan hän laskea toisen sisään, mutta kohdella tätä kuin vierasta ja osoittaa, että tämä oli tullut turhaan, jos oli tullut vain sitä varten. — Mitä hänen tarvitsi seisottaa toista oven takana sisään päästämättä niinkuin ryöväriä tai murhaajaa, kun he kerran olivat kuitenkin olleet toisilleen kaikki kaikessa? Eihän hän ollut pakoillut ketään muutakaan sisään tulijaa, niin miksi nyt juuri tätä miestä? — Liisa silmäili ympärilleen, oliko kaikki niin kunnossa, että hänet saattaisi kutsua sisään. Liedellä oli pesemätön pata vettä puolillaan, lautasia ja lusikoita oli sen vieressä pesuvadissa, edessä pöydällä oli kaikki vielä aamuteen jäljeltä ja kamarin vuoteet vielä kokoamatta.

Ei ei voinut! Erkki ei saanut nähdä tätä ahtautta ja ahtaudesta johtuvaa likaisuutta ja pölyttyneisyyttä, kaikkea tätä puutteen ja pienen asunnon keittiöelämää. Sillä jos Erkki oli tosiaan tullut korjaamaan kaiken entisen, tullut ikävän ajamana, niin silloinhan hän tulisi vielä kerran uudelleenkin tai he voisivat tavata jossakin muualla — ja tapaisivatkin varmasti.

Kello soi viimeisen kerran ja kiivaana. Silloin Liisa vetäytyi vaistomaisesti kauemmas nurkkaan kuin suojaa hakien. Portaat taas natisivat askelista, Erkki oli siis jo menossa, kenties katseli ikkunaan ja sen verhojen suojaan. — Nyt Liisakin huomasi hätäisenä välähdyksenä sateen ja pölyn likaiset juovat lasissa ja mustuneet ja ryppyiset ikkunaverhot, kun tiesi Erkin niitä katselevan.

Sitten oli kaikki hiljaista. Kauan aikaa Liisa oli piilossaan, arvellen Erkin yhä seisovan keskellä pihaa ja katselevan odotellen vuoroin oveen ja ikkunaan. — Mennäkö jäljestä ja huutaa? — Ei, ei ainakaan ennen kuin kaikki olisi jälleen kunnossa ja hän itse tuntisi kestävänsä, jos hänet silloin pantaisiin koetukselle.

Viimein hän astui varovasti kurkistamaan verhon takaa. Hän luuli kerkiävänsä vielä näkemään, kuinka Erkki juuri portissa mennessään kääntyisi silmäämään taaksensa.

Mutta siellä ei ollutkaan enää ketään, ei edes lapsia. — Eikö portaillakaan? — Ei.

Hän tunsi olevansa kauhean yksin, vielä yksinäisempi kuin äsken ja koko maailman syrjäyttämä. Elämä tuntui menneen niin kauas, se entinen ihana elämä, johon tuo äskeinen mies oli hänet vienyt ja joka oli hemmotellut häntäkin hetkisen, mutta vain hetkisen, niinkuin lellikkilastaan. Mutta kun hän oli ollutkin tuhma, oli hän saanut jäädä taas yksin.

Liisa istahti jakkaralle pöydän viereen, pani käsivartensa pöydän reunalle, nojasi otsansa nyrkkeihinsä ja itki.

3.

Kun Vareinen meni yhdeksältä korjauspajalle, oli häntä ja toista teknikkoa odottamassa yllättävä uutinen: heidät sanottiin irti työstä. — Mutta miehet eivät hätääntyneet siitä yhtään, vaan menivät johtajan luo keskustelemaan asiasta lähemmin ja kyselemään hiukan, mistä nuo tuollaiset terveiset johtuivat. Johtaja näytti hermostuneelta eikä näyttänyt ensin tahtovan antautua mihinkään puheisiin. Mutta kun miehet istuivat ja puhuivat, alkoi hänkin virkistyä, tarjosi sikarit molemmille ja kertoi: Heidän korjauspajansa oli joutunut pahaan rahakiipeliin ja ties' millä siitä selviääkään. Näyttää, niinkuin väkeä olisi liikaa, kun nimittäin vertaa keskenään pajan suuruutta ja kalustoa ja toiselta puolen palkkoja. Ja kun nyt tulee kysymys menojen vähentämisestä, täytyy silloin tietysti ensiksi ajatella palkkojen vähentämistä, sillä muuallahan täällä ei sanottavasti voisi säästää. Jos olisi edes kalustoa ja tilaa enemmän, jotta valmista työtäkin tulisi enemmän, silloin saisi hyvinkin olla koko nykyinen henkilökunta ja kai vähän lisääkin. Mutta milläs riivatulla sitä kalustoa ja lisärakennuksia…! Kun on kiipelissä entistenkin velkojen kanssa… Mutta kun vain olisi muutamia kymmeniä tuhansia lisää, niin hätä olisi kaukana.

Johtaja kyllä vakuutti, ettei hänellä ollut mitään syitä itse miehiä eikä heidän työtänsä vastaan. Ja hän voisi kyllä pitää heidät edelleenkin, mutta palkkoja pitäisi alentaa kautta linjan ja heille kahdellekaan ei voitaisi maksaa juuri paljon enemmän kuin miehillekään. Mutta kesken toivottomalta näyttävän puheensa hän kysäisi:

»Eikö herroilla ole rahoja kiinnittää yritykseen? Suurennetaan sen sijaan itse pajaa eikä vähennetä miehiä! Herrathan varsin hyvin tietävät, jotta tämä paja kannattaa, kun sen vain saa tarpeeksi laajaksi ja miesten käsiin tarpeeksi hyvät välineet. Tehtäisiin niinkuin pieni osakeyhtiö…»

Miehet katselivat toisiaan ensin kysyvinä, sitten vähän myhäillen ajatuksesta, että hekin olisivat silloin tämän pajan omistajia ja kulkisivat vastedes omissa töissään. Vanhempi teknikko, perheellinen mies, sanoi kannattavan ajatella asiaa, sillä päivänselväähän oli, etteivät rahat menisi hukkaan. Mutta kun hänellä ei nyt sattunut olemaan niin paljon varoja kuin pariakymmentätuhatta, pitäisi hänen ensin tiedustella niitä jostakin.

Vareinen sanoi samaa ja aikoi miettiä.

Heidän poistuessaan johtajan luota ei Vareinen tapansa mukaan kuitenkaan jaksanut olla tuskastumatta, vaan otti asian jo eron kannalta. Mutta toinen säilytti malttinsa ja rauhallisena arveli vain:

»Nyt näkyy saavan lopettaa jo syömisen, kun loppui työkin. Parasta panna korkki kiinni, etteivät entiset haihdu.»

»Jumaliste, kaikkia voi sattuakin. Ja juuri, kun minun piti ajatella…»

»Akanottoako?»

Vareinen ei vastannut, mutta puristi toista olkapäästä ja kysyi, vetäen huulensa ohuiksi:

»Kuulehan, sinä puhuit kerran siitä moottoriveneestäsi. Ehdotit, että ajeltaisiin sillä hiukan… Mitäs nyt ajattelet asiasta? Vene seisoo rannassa joutilaana, vaikka isäntä on joutunut työttömäksi. Ja työn saaminen riippuu vain siitä, onko sinulla rahaa. —Tehdään rahaa!»

»Jaa…?»

»Minä menisin erään varman naapurin kanssa. Hän olisi vain laivapoikana eikä saisi tietysti paljoa. Minä hoitaisin veneen ja kaiken muun. Paljonko sovittaisiin veneen vuokrasta?»

»Joudut kiinni ja sinne menee minun veneeni sitten.»

»En joudu. Ja jos joudun, niin venehän saadaan takaisin. Seuraava huvimatka tuo taas veneen hinnan. Ja voinhan jättää sinulle pantiksi jo lähtiessä osan veneen hinnasta. Mulla on vähän pankissa…»

»Jaa? Että se vuokrako? — Olisiko paljon, jos pantaisiin puolet voitosta? Tai vähennetään minun osuudestani sen sinun apulaisesi palkka. Jos tämä ensimmäinen matka onnistuu, niin toisella kerralla sovitaan minulle vain kolmannes.»

He päättivät, että Vareinen menee Taunon kanssa moottorilla, toinen teknikko vie sillä aikaa yhden korjauspajan auton — heidän kun täytyi korjausten jälkeen niitä muutenkin koettaa — muutaman kymmenen kilometrin päähän kaupungista erään pienen laiturin luo ja jättää sen siihen. Toiset tuovat lastin, siirtävät sen autoon, ajavat auton kaupunkiin ja hakevat sitten uudelleen veneen pois. Toisella miehellä ei silloin olisi mitään muuta osuutta kuin auton vieminen sinne rannalle ja senkin Vareinen selittäisi omaksi syykseen. Jos vene tai auto joutuisi kiinni, ottaisi Vareinen koko satsin niskoilleen.

Päätöksen johdosta Vareinen tuli niin hyvälle tuulelle, että hän jo meni takaisin johtajan luo ja pyysi päivän tai parin lomaa, sillä hänellä oli muka rahoja jo hiukan tiedossa ja hän hankkisi ne, ennenkuin lähtisi itse pois työstä.

Viittätoista minuuttia myöhemmin hän käveli toria pitkin varmoin askelin kuin mies, joka tietää, mitä tekee. Hän ei ollut huomaavinaankaan asuntoemäntäänsä valkoisten kärryjen takaa puna-valkoraitaisen katoksen alta. Vasta kun hän oli antanut kiillottajapojan puhdistaa kenkänsä ja ruskeat nahkasäärystimensä, oli hän näkevinään lähellä seisovan rouvankin ja hymyili ystävällisenä:

»Kansaa kuin messuilla. Ja kauppa käy, vai?»

»Kosimaankos Vareinen on menossa, kun on noin sunnuntaitällissään keskellä kirkasta työpäivää eikä ole korjauspajalla?» leikitteli rouva.

Vareinen silmäsi tutkivasti, tiesikö toinen jotakin, ja tuli äkkiä sanattomaksi. Vasta kun hän rouvan muun lepertelyn jälkeen uskoi, ettei tämä vielä aavistanut mitään Liisan ja hänen välisestään »kosinnasta», alkoi hän rauhoittua ja kertoi lähteneensä hammaslääkäriin. Mutta mitään aavistamaton Jenny-rouva ei ollut uskovinaan, vaan puhui edelleen tytöistä. Vareinen olisi lähtenyt poiskin, mutta mieli teki myöskin onkia selville, oliko Liisa jo lörpötellyt ja häpäissyt hänet naureskellen tietysti takanapäin. Ja rouvakin näkyi katselevan häntä niin tutkivasti. Neuvottomuuttaan peittääkseen hän otti pullollisen juotavaa ja seisoi lasi kourassa katsomatta kertaakaan rouvaa silmiin — niinkuin hän ei yleensä koskaan muulloinkaan katsonut puhellessaan ketään silmiin. Kun pullo loppui ja hänen piti vetää lompakkonsa esille maksaakseen tuntui kuin hänen olisi pitänyt samalla hyvittää tuota epäilevää eukkoa jostakin eikä keksinyt siihen muuta neuvoa kuin sanoa:

»Tuota noin, samalla voisin maksaa viime kuun vuokrankin, kun uusi näkyy jo alkaneen. Niin että sopiiko nyt samalla, vai?»

»Eihän sillä, hyvänen aika! Meidänhän täytyy maksaa ensin toisinpäin.

Hohhoi, eipä silti, rahaahan näkyisi vain tarvittavan aina yhä enemmän.»

»Rouva ottaa nyt vain! Ne muut ehtii sitten selvitellä», lohdutti hän tapansa mukaan ja oli kiitollinen, että oli päässyt Jenny-rouvan kanssa taas näinkin läheisiin asioihin. »Minä maksan nyt kuitenkin tämän. Nämä kuut näkyvät vaihtuvankin niin usein, kun tilinteon päiviä on yhtenään. Näkyi isännöitsijä käyvän keräilemässä jo siellä kotonakin.»

»Nyt jo? Hyvänen aika! Minä kun luulin, että se käy vasta iltapäivällä, enkä tiennyt jättää mitään kotiin. Mitenkähän Liisa nyt mahtoi selvitä…»

»Hyvin», vastasi Vareinen, vaikka rouva olikin kysynyt kuin itseltään.

»Kyllähän me Liisa-neidin kanssa yhdestä isännöitsijästä selvitään.»

Rouva valitteli, että joko taaskin Vareinen oli saanut maksella heidän asioitaan. Vareinen oli tyytyväinen tähän käänteeseen. Nyt hänen ei enää tarvinnut pelätä rouvan tutkivaa katsetta, ja keskustelu oli muutenkin kääntynyt kuin itsestään Liisaan. Olisi hyvä tilaisuus jatkaa ja tutkia vähän asioita, mutta hän ei oikein tietänyt, mistä aloittaisi.

Samaan aikaan mietti Jenny-rouva tapahtumasta kiitollisena, että Vareinen oli sattunut olemaan kotona eikä heidän tarvinnut tuntea häpeää tunnustaessaan, ettei ollut millä maksaa vuokraa. Sillä vaikka rouva sanoi luulleensa isännöitsijän tulevan vasta iltapäivällä, oli hän itse asiassa unohtanut vuokran kokonaan eikä hänellä olisi iltapäivälläkään ollut enempää kuin nytkään. Mutta hyvä, kun oli selvitty! Ja taisi olla hyvä mies tuo heidän vuokralaisensa, kun noin auliisti tarjoutui järjestämään asiat. Kiltinnäköinen oli muutenkin… Ja oli toki hyvä sekin, että he kykenivät järjestämään hänelle edes jonkinlaisen kodin, kun sai aina olla vieraissa, poika raukka! Ja sen takia kai se noin pyrkikin yhteen talonväen kanssa…

»Liisa-neiti näkyy vain selvenneen kokonaan jo taudistaan, kun on tänään ensimmäistä kertaa ylhäällä», koetti Vareinen jatkaa keskustelua. »Terve tyttö jo. Mutta onhan tautien jälkeen aina sellaista pikkuvikaa. Vaikka eihän hänessä kai enää mitään, korkeintaan hermostunut hiukan.»

»No se nyt ei ole ihmekään! Teki talvella työtä kuin hassu eikä edes iltoja pysynyt kotona, vaan sai joulunkin aikaan istua joka ilta vielä lisäksi pari tuntia. On se vain tarmokas tyttö, enkä minä tietäisi, miten kaikesta selviäisi, jos ei Liisaa olisi. — Joulun jälkeen sille näytti sitten jotakin tulleenkin, kun tyttöparka yhtäkkiä muuttui niin alakuloiseksi. Kai liikarasitusta. Nyt hän ei ajattele mitään muuta kuin paikansaamista ja tappaa sillä huolella itsensä. Vaikka onkin oma tyttö, niin kyllä minä vain sanon, jotta harvoja on niin tunnollisia ja tarmokkaita!»

Hän pysähtyi hetkiseksi, kun ääni yhtäkkiä petti liikutuksesta. Ja Jenny-rouvan kosteat silmät saivat Vareisenkin jollakin tavoin liikuttuneeksi. Hän tunsi kuin pistoksen: oliko hän kiusannut Liisaa liiaksi, kun ei ollut jättänyt rauhaan, vaikka toinen oli rukoillut ja valittanut saavansa muutenkin ajatella ja huolehtia liikaa. Hän oli yksinkertaisesti ollut hoksaamaton, mutta voisi kuitenkin jollakin parantaa asiaa vielä jälkeenpäin.

Yht'äkkiä Vareista alkoi niin kummallisesti kuumottaa. Hän pyyhki hikeä otsalta ja sytytti savukkeen kuin poistaakseen pahanolontunteensa. Teki niin mieli puhua rouvan kanssa enemmänkin Liisasta, muttei oikein uskaltanut ilmitulon pelossa. Äskenkin se tuntui jo kuin syyttävän häntä Liisan puolesta. Jenny-rouva taas puolestaan seurasi Vareisen käden liikkeitä ajatellen haikeana poikaansa, joka ei ollut tyttären veroinen. Olisipa poika ollut edes tuonkin vieraan miehen kaltainen, niin ei olisi perheellä hädänpäiviä! Eipähän tuo yrittänyt koskaan renttuina, vaikka tosiaan olisi ollut syytä, kun sai asua keittiönkuvekamarissa eikä ollut mitään vertaista seuraa.

Taas yritti Jenny-rouvan silmiin herahtaa kyynel, hänen tuntiessaan äidillistä hellyyttä tuota aivan vierasta, kalpeata ja ikävöivännäköistä miestä kohtaan.

Hän tuijotti edelleen toisen käteen, näki takinhihan ja kalvosimet, jotka olivat kiinni punaisella kangasnapilla.

Kas, kun hän ei ollut ennen huomannut tuollaista palloa juuri kalvosimennapiksi! Mihinkähän hän olikaan sen heittänyt…? Hänhän oli kerran löytänyt juuri samanlaisen napin ja miettinyt, mihin se mahtoi kuulua. Ja kun ei sitä keksinyt, oli heittänyt sen menemään. — Ei, mutta — hyvänen aika!

Nyt hän sen muisti: hän oli kerran Liisan vuodetta korjatessaan ja lakanaa oikoessaan sattunut pudottamaan sen sänkyvaatteista lattialle ja arvaillen pyöritellyt sitä sormissaan.

Mitä tietä saattoivat tuon miehen napit kantautua hänen tyttärensä sänkyyn!

Jenny-rouva tunsi riipaisevaa epäluuloa, niin että poskilla kulki kuuma henkäys. Vai sillä lailla! Hän oli kyllä joskus ajatellut, että kotona Liisa makasi sängyssä ja viereisessä huoneessa oli vieras mies mutta hän ei ollut osannut epäilläkään, että Liisa antaisi tuolle miehelle mitään aihetta lähestyä sänkyään.

Ja niin alkoi pieni mansikannäköinen kangaspallo Jenny-rouvan silmissä äkkiä muuttua synniksi.

Silloin Vareinenkin viimein luuli keksineensä jatkon keskustelulle ja viattomana virkahti:

»Sitä minä vain ihmettelen, ettei Liisa-neiti ole joutunut naimisiin. Onhan niin tavallista, että mitä kunnollisempi tyttö, sitä pikemmin vanhemmat hänet menettävät. Mutta Liisa-neiti kai ei vähässä kummassa jätä kotiaan.»

Oliko tuo mies sittenkin vain lurjus vai oliko heillä Liisan kanssa jotakin vakavaa. Ja jos kerran jotakin oli, niin miksi hän sitten viitsi näytellä tässä toisen edessä ja killistellä taivaalle, aivankuin luulisi voivansa pettää hänet, Jenny-rouvan. — »Ei, minua sinä et petä», mietti äiti taisteluvalmiina. »Olen aina ajatellut, ettei siitä seuraa hyvä, kun tuollaisia talossa pidetään. Ja pitääkö tyttärenkin nyt vain köyhyyden takia joutua tuollaisten lähennettäväksi!»

Kun Vareinen niin välttämättä oli halunnut johtaa keskustelun Liisaan ja kun Jenny-rouva myöskin tahtoi tietää, mitä Vareisella oli sydämellään Liisaa koskevaa, syntyi heidän välilleen seuraava keskustelu. Se tosin katkesi pari kertaa, kun rouva teki välillä appelsiinikauppoja, mutta jatkui kuitenkin katkenneesta paikasta.

»Vai naimisiin!» ihmetteli rouva. »Onhan niitä taitanut kulkea miehiä meilläkin, salaa jos julkisestikin. Mutta ainakaan minä en ikinä usko, että Liisa on heitä erikoisemmin suosinut.»

»Vai on käynyt! Mutta turhaanko?»

»Mene tiedä, mitä ovat hakeneet. Nykyjään on niin paha luottaa kehenkään. Ja varsinkin miesten tarkoitukset kai lienevät moninaiset, ainakin he edessäpäin tuppautuvat olemaan niin laupiaita, jotta pahaa tekee, mutta annahan, kun silmä välttää!»

»Onkohan Liisa-neiti kyennyt onnellisesti välttämään kotivävyksi tarjoutuvia?» kysäisi Vareinen naurahtaen ja luuli huvittavansa sillä tuskastuneen näköistä rouvaa.

»En tiedä, mistäpä minä heitä tietäisin. Saatanhan minäkin lukea ne, jotka rehellisesti anoppia pelkäämättä talossa käyvät, mutta mistäpä kaikki ne tietäisin, jotka salaa kuljeskelevat, kun ei minulla ole aikaa istua kotona ja kyttäillä nurkissa.»

Taaskin Vareinen naurahti, mutta se kuului hänestä itsestäänkin enemmän hevosen hörhötykseltä kuin naurulta.

»Niin se on», jatkoi Jenny-rouva. »Muuta en tiedä, mutta sen sanon vieläkin kerran, että Liisa on kunnon tyttö. Ja ainoa toivoni on, etteivät myöskään muunlaiset miehet häiritse hänen rauhaansa. Liisa tietysti saa itse päättää seurastaan ja valita sen, niinkuin häntä itseään huvittaa, sillä enhän minä aiokaan käydä häntä holhoamaan. Mutta ajattelen vain, jotta Liisa parkakin on saanut jo ponnistella ja raataa tässä maailmassa niin paljon, että hänen oikeutensa olisi saada nähdä jo parempiakin päiviä. Sen vuoksi en jaksa uskoa enkä käsittääkään, että Liisa saisi joutua naimisiin kunnottoman kanssa sitten, kun hän joskus naimisiin menee. Ja varma asia on, että jos vain näen jonkun vähänkään kelvottomamman näköisen häntä katselevan, niin sille tulee autuas lähtö meidän talon portilta katua alas!»

Vareinen ei tiennyt, mitä sanoa. Hän ajatteli vain, voisiko tuo rouva pitää kunnottomana sitä, että hän oli joskus tullut mennyksi niinkin lähelle Liisaa, ettei olisi voinut tehdä sitä ainakaan Jenny-rouvan nähden — jos siinä nyt silti ei mitään pahaa ollutkaan! Ja hänen siinä punnitessa itseään ja omaatuntoaan tuntui siltä kuin hänen pitäisi nyt tehdä Liisalle ja vaikkapa tuolle rouvallekin jotakin hyvää, parantaa jotakin, ettei päästäisi sanomaan, jotta hän muka…

Mutta silloin hän muisti taas oman kiireensäkin ja kysäisi:

»Missähän — missähänpäin Tauno mahtaa nyt olla.»

»En tiedä», vastasi rouva melkein töykeästi ja siirsi tyhjän pullon laatikkoon. »Kotona kai.» Mutta epäluuloisena hän kuitenkin peruutti heti äskeiset sanansa: »Ei se kotona ole. Missä lie lurvailemassa ja näyttelemässä parempaa kuin onkaan.»

Jenny-rouva johtui ajattelemaan sitä mahdollisuutta, että Taunokin kenties oli joskus hiiviskellyt jonkun nuoren naisen sängyn ympärillä ja tiputellut sinne nappejaan jonkun toisen äitiparan kerättäviksi. Suuri epäluulo, kateus ja ihme pyörivät Jenny-rouvan mielessä. Hän tunsi kuin lievää mustasukkaisuutta lapsiaan kohtaan, vielä enemmän kenties kunnollista ja kilttiä Liisaa kohtaan, sillä hän ei ollut tullut oikeastaan vielä Liisaakaan ajatelleeksi niin aikaihmisenä, että tällä voisi olla joitakin senkaltaisia salaisuuksia tunnollaan. — Nyt nuo salaisuudet alkoivat painaa Jenny-rouvan mieltä yhtenä lisähuolena. Jospa hän nyt olisi niistä tiennyt edes sen, mitä tuo laupiaannäköinen mies mahdollisesti tiesi! Mutta niin vain näkyy olevan, että syrjäiset miehetkin tietävät omista tytöistä enemmän kuin itse äiti. — Hyvä isä, mitähän kaikkea voisivatkaan lapset salata, jos tahtoisivat — Liisakin…

»Ei Tauno kotona ole, turha sinne on yrittääkään» koetti hän vielä vakuuttaa ja pitää tuon miehen kotoa poissa aivankuin suojellakseen siten Liisaa. »Liekö tuolla Liisaakaan… Kaupungille aikoi mennä.»

»Kyllä Liisa sinne jäi», yritti Vareinen jatkaa.

Mutta silloin Jenny-rouva luuli saaneensa jo ratkaisun, hänen kärsivällisyytensä loppui ja hän huusi Vareiselle kuin kuurolle:

»Vai-i niin! No, itsepähän tuon paremmin tiedätte, kun myöhemmin kotoa läksitte.»

Jos tuo mies olisi mennyt oikeaan aikaan työhönsä, niin mistä hän nyt enää olisi tiennyt, missä Liisa oli. Liekö lorvi edes käynytkään vielä verstaallaan…? — Nyt ei Jenny-rouva enää epäillyt, hän uskoi jo tuntevansa miehen.

Vareinen olisi jo lähtenyt, muttei tiennyt, miten olisi sen tehnyt. Hän oli ensin huokaisevinaan kuin väsymyksestä ja kuumuudesta ja aikoi istuutua penkille, mutta keksikin sitten:

»Jaa, tosiaan! Minunhan pitääkin joutua sinne lääkäriin.»

Hän läksi ja rouva katseli hänen jälkeensä. Tietysti! Tietysti se mies kääntyi sinnepäin, missä lääkäreitä ei ole koskaan ollutkaan! — Ja hän näki vielä senkin, miten Vareinen seuraavassa kadunkulmassa kääntyi kotiin päin toista katua pitkin. Jenny-rouva pihisi kiukusta, kun hänen sanojaan ei näytty oikein uskottavan. Mutta hän totisesti sanoisi kaiken vielä selvemmin!

Ostajat katsoivat hiukan ihmeissään, kun rouva kesken kaiken alkoi äkkiä pakata tavaroita takaisin laatikkoon, heitti saamansa markanrahat samantien muiden tavaroiden joukkoon ja pyyhkäisi kulmastaan kiukun nostattaman kyynelen.

4.

Liisa oli eteisessä vetämässä takkia päälleen lähteäkseen kaupungille tiedustelemaan paikkaa ja tunsi juuri sen takia olevansa kuin pienessä juhlahetkessä käsillä, kun Vareinen tuli kotiin kukkakimppuineen. Tämä vihelteli huolettomana — niin ainakin näytti — eikä ollut muistavinaankaan tämänaamuista. Tuliko hän pyytämään anteeksi? — Varmasti, sillä mitään muuta varten hän kai ei olisi lähtenyt kotiin kesken työajan, päätteli Liisa. Ja aivan oikein:

»Päivää taas pitkästä aikaa, Liisa! Ostin sinulle tullessani kukkia näyttääkseni, ettei Vareisen poika ole niin tuhma kuin näyttää.»

»Se nyt oli turhaa, mutta kiitos vain», sanoi Liisa kääntyen ja hymyillen toisen hyvänsuopaisuudenpuuskalle. Hän ei nyt ollut enää erikoisemman vihainen tuolle miehelle, jos ei juuri muutakaan. Mutta Vareisen viime lähdön jälkeen oli tapahtunut jotakin sentään niin paljon suurempaa, että sen alle kokonaan peittyi muutaman Vareisen viha ja sopu.

»Sinä olet taitanut itkeä, tyttö? — Ei saa!»

Hänen olisi tehnyt mieli edes hiukan taputtaa toisen poskea, sillä hän ei tullut ajatelleeksikaan sitä, että Liisa olisi voinut itkeä jostakin muustakin syystä kuin hänen takiaan. Liisa kääntyi itsekin peilistä kurkistamaan, näkyikö se tosiaankin hänen silmistään, pyyhkäisi nenäliinankulmalla silmänsä alustaa, ja tämä vasta saikin Vareisen helläksi:

»Ei saa itkeskellä, tyttö! Ei se kannata. Miehet voivat tarkoittaa vain hyvää, mutta kuitenkin tuntuvat suurilta tohkeroilta ja käyttäytyvät kuin porsaat…»

»Aivan niin», myönsi Liisakin hyväntuulisesti ja miestä silmiin katsoen. — Osasiko tuo tosiaan jo ottaa asian oikealta kannalta ja ymmärtää, ettei hänellä itsellään voinut olla tämän suurempia mahdollisuuksia ja ettei Liisa voinut menetellä toisin kuin oli tehnyt.

»Hyvä, nyt näyttää siltä kuin alkaisimme jälleen ymmärtää toisiamme hiukan», ilahtui Vareinen ja läimäytti naista selkään, kun ei muuten voinut osoittaa luottamustaan.

»On hauska, että käsität minut nyt.» Hän etsi maljakkoa kukilleen. »Miehet ovat tavallisesti vaatimuksissaan liian jyrkkiä ja ehdottomia eivätkä ota huomioon, ettei nainen ole juuri siinä samassa vireessä kuin he. Ja silloin he leikkautuvat, kun heidän vaatimuksiinsa tai mielitekoihinsa ei suostuta ilman muuta.»

»Mutta mistäs mies aina tietää tutkia kaiken niin tarkoin, ennenkuin uskaltaa lähestyä naista. Jos hän tahtoo vaikka suudella….»

»… niin ottakoon ensin selvän, tahtooko sitä myöskin toinen. Ei mikään ole vastenmielisempää kuin vastenmielisten hyväilyjen karttaminen silloin, kun ei itse tunne mitään…»

»Niin, tietysti», myönsi Vareinen ja tunsi outoutta, että heidän keskustelunsa Liisan kanssa oli nyt tullut näin läheiseksi, näin intiimiksi, jota se ei ollut vielä koskaan ollut. »Minä myönnän sen. Mutta eikö nainen sellaisena aikana voi rehellisesti ja ujostelematta kuiskata miehelle, jotta tämä osaisi pysyä kaukana?»

Liisa katsoi kysyvänä. Kuiskata? — Nyt oli keskustelu mennyt johonkin muualle kuin mihin hän oli sitä tarkoittanut.

»Kuiskata? Mitä varten? Ovatko miehet itse niin huomaamattomia, etteivät itse omin silmin näe, milloin nainen sietää jotakuta ihmistä tai milloin ei, milloin hän on täydessä vireessään tai milloin hänellä on jokin salainen kipu!»

»Eivät tietenkään he näe. Mistä he sellaisia aavistaisivat. Mutta voisihan nainen aivan hiljaa kuiskata, että hän on — tuota — on hiukan sairas…»

»Mitä sinä nyt sairaudesta? Voihan joku ihminen olla toisen mielestä vastenmielinen muulloinkin kuin sairaana!»

»Mutta itsehän juuri sanoit», puolustelihe Vareinen, »itsehän juuri sanoit, ettei nainen voi sietää miesten liikaläheisyyttä silloin, kun on kipeä — tarkoitan niitä sellaisia tilapäisiä…»

»Hyvä isä, mitä sinä nyt? Enhän minä niitä kipuja, vaan — etkö ymmärrä — sielullisia!»

»Sielullisia kipuja? — Mutta ruumiistahan…»

Liisasta tilanne oli traagillinen. Hänen täytyi äkkiä kohentaa kukkamaljakkoa, mutta se kaatui. Hän seisoi hetkisen neuvottomana ja mietti täydellistä umpikujaa. — Vareinen puolestaan koetti vielä pohtia keskustelun viimeistä käännettä, jota hän ei ollut ymmärtänyt laisinkaan. Hän oli jo uudelleen kysymäisillään Liisan viimeisiä sanoja, kun tämä äkkiä purskahti raikuvaan nauruun ja juoksi sen tien eteiseen ja ulos. Vareinen meni kamarin ikkunaan ihmettelemään ja näki Liisan menevän ikkunan alitse kaupungille ja vielä pitävän nenäliinaa suunsa edessä peittääkseen vastaan tulevilta naurunsa.

Nyt Vareinen ei taas ymmärtänyt naisia. Ne osasivat olla niin kummallisen oikukkaita.

* * * * *

Torin ohitse mennessään poikkesi Liisa äitinsä luokse.

Tämä oli juuri käynyt kysymässä myyjätyttöä tilalleen, mutta kun ei ollut tavannut häntä kotoa, oli Jenny-rouva päättänyt tältä kerralta keskeyttää koko hyvän myymisen ja työntää kärryt kotiin. Sekin harmitti häntä, ja heti hän kysyikin Liisalta:

»Tuliko Vareinen kotiin?»

»Tuli juuri.»

»Arvasinhan, jotta se ei ole enää oikealla tiellä. Täällä sanoi menevänsä hammaslääkäriin ja kuitenkin kyseli Taunoa. Sitten se läksi suoraan kotiin ja…»

»No ei sillä ainakaan kotona mitään hammassärkyä ollut», Liisaa hymyilytti vielä miehen äskeinen ällistys.

»Eivät näytä enää oikeilta ne puuhat! Ja Taunoa hän ei tarvitse. Kyllä minä niille kummallekin keksin vielä temput. — Kuule, mitä ajattelet, jos me sanottaisiin Vareinen ylös ja pidettäisiin itse se huone?»

Äiti katsoi tutkivana tyttäreen, mitä tämä ajattelisi. Mutta toinen vastasi vain aivan tavallisesti:

»Minähän olen siitä sanonut sinulle jo monta kertaa. Antakaa hänen vain mennä!»

Hän saattoi äitiään jonkin matkaa kotiin päin. Rinteessä äiti pysähtyi ja katsoi vielä häneen:

»Sinä näytät niin itkeneeltä. Mitä sinä olet itkenyt taas?»

»Minä menen nyt hakemaan paikkaa, ehkäpä jostakin saan», vastasi toinen aivan toisesta asiasta, välttäen kysymyksen. Mitäpä äidin tarvitsi tietää Erkin käynnistä, kun siitä ei olisi kuitenkaan apua mihinkään päin. — Liisa kääntyi ja aikoi mennä.

»No, ei sinun nyt niin kovasti tarvitse työtäsi ajatella, jotta sillä asialla itket itsesi uudelleen kipeäksi», lohdutteli äiti.

Liisa meni, ja kun hän vielä kaukana katsoi taakseen, huomasi hän äidin seisovan yhä samalla paikalla rinteessä keskellä katua ja katselevan hänen jälkeensä. — Mitähän se nyt tuolla tavalla…?

* * * * *

Nyt kesän tultua näytti kaupunki pienentyneen puolella, sen Liisa havaitsi ja tiesi vasta nyt. Ihmiset olivat maalla, toiset kaupunginviereisillä hiekkarannoilla, ja vain osa istui työn ääressä, niinkuin ennenkin, se osa, josta toisilla loma on vielä edessä ja joista muutamat eivät sellaista saisikaan, vaan saisivat kestää kesän kaupungissa, unohtaa sen kokonaan ja odottaa vain sen loppumista — niinkuin Liisakin. Kun joutuisi syksy, niin silloin olisi kaikilla jälleen yhtä hyvä olla.

Liisa meni ensiksi ilmoituskonttoriin kysymään toispäivän lehdessä olleen paikkatiedustelunsa vastauksia. Oli kaksi: toinen isossa maatalossa kotiopettajan paikka leskimiehen kuudesluokkalaiselle pojalle, joka oli saanut ehdot saksassa ja ruotsissa. Pitäisi ottaa osaa taloustöihin ja antaa myöskin papalle keskustelutunteja ruotsissa. Pianonsoittotaito suotava. Valokuvaa pyydettiin. — Ei kiitos, ei ole vähä sentyylisestä enää, mietti Liisa ja rutisti kirjeen laukkuun. Toinen paikka oli kaupungissa eräässä kiinteistötoimistossa, mutta vain väliaikaisesti, kun vakinainen konekirjuri oli lomalla. Palkkaa niin mitättömän vähän, että Liisa laski saavansa kotitöilläänkin enemmän.

Kun se saalis oli noin heikko, päätti hän lähteä umpimähkään kiertämään muutamiin suurimpiin liikkeisiin. Jos tänään ei sillä tavalla tarttuisi mitään, voisi hän jatkaa kiertoaan vaikka koko Helsingin läpeensä seuraavina päivinä. Ehkäpä sattuma antaisi sitten jotakin.

Ensimmäinen oli matkatoimisto, sillä hän arveli siellä tarvittavan kieliniekkoja. Sen päriseviä puhelimia ja touhuavia ihmisiä ja kieltensekoitusta aikansa kuultuaan hän sai nähdä oven aukenevan pyhimpään. Pitkä, hoikka, englantilaisen näköinen mies, sivuharrastuksina kai autoilu ja lohenonginta. — Vai paikkaa! Ei ole. — Kirjeenvaihtajan, kone- tai pikakirjurin? — Jaahah, niinkö? Kielet? — Suomi, ruotsi, saksa, englanti ja hiukan ranskaa, luetteli Liisa. — Kas! Istukaa tuohon koneen ääreen, niin minä sanelen englanniksi.

Kone, vaikkakin hieman outo, sirisi kuin niittokone kesähelteisellä niityllä. Ja mies saneli niin hajamielisenä kuin olisi ajatuksissa ollutkin jossakin siellä niittokoneen lähettyvillä rannassa onkivapa kädessä. Liuska täyttyi. — Kiitos. Tuossa yksi lyöntivirhe, tuossa toinen. Kas, peijakas, varsin hyvää jälkeä. Parempaa kuin luulinkaan. Ikävä vain, ettei paikka ole vapaa. Muuten ei mitään esteitä. Mutta jos se joskus vapautuu, niin mikä on neidin osoite?

Jokseenkin epävarma ja pieni lohdutus. Liisa meni jätettyään nimensä ja osoitteensa tulevia aikoja varten.

Seuraava oli mainostoimisto ja siellä johtajan poissa ollessa hänen tuoliaan täyttämässä nuori, liian kohtelias mies. Tämä katseli suu maireassa hymyssä toisen kasvoja, sitten vartaloa pitkin laskeutuen jalkoihin asti. Näytti aivan siltä kuin persoonallista tutustumista vastaan hänellä ei olisi ollut kerrassaan mitään, mutta paikka-asiassa hän ei kerta kaikkiaan voinut muuta kuin pudistaa päätään: ikävä kyllä, paikkaa ei ole.

Maanmittaustoimiston johtaja oli rovastin näköinen ja hyvin juro. Katsoi alta kulmainsa ja vastasi toisen kyselyihin vain: jahah. — Kun Liisa vastausta odotettuaan uskalsi häiritä uudestaan samoilla sanoilla, oli lyhyt vastaus: »Ei ole» eikä senkään mukana tullut yhtään katseen vilaustakaan, vaan ainoastaan tiukka yskäisy kuin koiran murahdus.

Turha vaiva! Nyt hän alkoi uskoa sen jo näin vähällä. Jossakin saatettiin olla kohteliaitakin, vieläpä neuvottiin paikkojakin, missä mahdollisesti saattaisi olla työtä — kun nyt kyseessä ei kerran ollut mikään harjoittelija, vaan pätevä — mutta työtä vain ei tullut. Toisaalla saatettiin ensin tenttiä koko entinen elämä suku, perhe, lapset, pelto ja karja, näytettiin olevan sangen epäluuloisia ja vasta sitten sanottiin, ettei heillä ollut kerrassaan mitään työtä.

Liisa meni konekirjoituskoululle ja sai sieltä hetkisen odottamisen jälkeen laatikkoon pakatun koneen vuokratuksi. Puhtaaksikirjoittamista hän sai myöskin. Tosin sitä juuri tällä hetkellä oli vain vähän, mutta muutaman päivän kuluttua hän saisi hakea lisää. Liisa laski, että jos hän saisi päivässä kirjoitetuksi edes viisikin tuntia, ansaitsisi hän viitisenkymmentä markkaa. Häntä harmitti vain se, ettei ollut saanut noitakin töitä suoraan sen antajalta, vaan nyt veti konekirjoituskoulu osan hänen palkkiostaan itselleen, maksoi yksinkertaisesti vähemmän kuin itse otti työn antajalta. — Mutta mitäpäs siitä, olihan hänellä nyt joka tapauksessa työtä, nyt ei enää parin päivän kuluttua tarvitsisi pakoilla ja olla avaamatta ovea pienille laskuille. Hän voisi siinä sivussa helpottaa äidin kotihommia ja voisipa silloin tällöin pistäytyä jonnekin uimarannalle virkistymään, hakemaan ruokahalua ja opettelemaan katsomaan taas uudelleen elämää, sitä hyörinää, jota hän ei ollut saanut lähestyä keskitalvesta lähtien. Ja tuntui siltä kuin hän ei olisi vielä nytkään muuten voinut sitä tehdä, ellei olisi ollut tiedossa omia rahoja, sillä niin kauan olisi omatunto sen kieltänyt, kun kysymyksessä olisivat olleet äidin ansaitsemat.

Hän kantoi laatikon portaita alas, irvisti, kun nuora tahtoi upota kämmeniin, mutta kantoi kuitenkin. Ulko-ovella tulvahti auringonvalo vasten kasvoja kuumana ja sokaisevana. Äsken hän ei ollut sitäkään huomannut muuna kuin kiusallisena hiottajana, mutta nyt se oli kuin ystävällisempää. Hän huoahti laatikon kantamisesta ja mietti, kannattaisiko koneenvuokrarahojen lopuilla kustantaa itselleen autokyyti kotiin vai tyytyäkö raitiovaunuun. Ei! Tuossa puiston takana oli autopirssi ja näin pitkän kitumisen jälkeen kannatti saada sen verran vauhdin- ja elämäntuntua. Hän käskisi ajaa kovasti ja antaisi tuulen sivellä kasvojaan, kaulaansa ja poveaan.

Liisa kantoi laatikkoa poikki puistikon, mutta huomasi aurinkoisen penkin ja istahti sille. Hänen nojatessaan nyt tuohon omaan laatikkoonsa tuli mieleen äidinkin laatikko, kumipyöräinen ja kirjavakatoksinen. Ja häntä hymyilytti pakostakin, kun tiesi saaneensa nyt omansa.

Puiston toista reunaa meni hattu kädessä hänen entinen johtajansa, suuryhtiön itsevaltias. Hänen mielensä teki mennä kysymään, miksi hänen sairastuessaan oli paikka ilman muuta annettu toiselle eikä odotettu hänen paranemistaan. Vai luulivatko he hänen kuolevan? Mutta turha ajatella koko asiaa enää, eikähän se ollut tuon miehen syykään. Ja sitäpaitsi koko liike, toverit ja työ tuntuivat jo niin kaukaisilta, että saivat olla rauhassa. Tuntui niin hyvältä ilman heitä, näinkin, ensi kertaa täysin huolettomana ja ajatuksettomana viime kesän jälkeen.

Viime kesä? — Voi meitä poloisia, Erkki!

Hänen tuli äkkiä niin paha istua, että hän nousi, otti jo laatikon käteensä, mutta hajamielisenä istuutui kuitenkin jälleen ja jäi tuijottamaan puiden yläpuolitse näkyviin ikkunoihin. Siellä juuri oli hänen entinen liikkeensä, ja hänen oma entinen ikkunansakin taisi näkyä. Sen edessä hän oli istunut. Ja kun iltaisin työ päättyi, oli Erkki ollut vastassa tuolla kulmauksessa.

Oli ollut jo useita vuosia sitten juuri tämäntapainen helteinen päivä alkukesästä, kun hän oli kiivennyt ensimmäisen kerran tuonne ikkunoiden taakse portaita ylös. Suuri osa väkeä oli silloin lomalla, mutta kuitenkin oli kaikki niin hälisevää ja levotonta ja hänen mielestään tietysti outoa. — Hän oli saanut paikkansa vastapäätä erästä osastonjohtajaa samassa huoneessa tämän kanssa. Samana päivänä pari tuntia ennen Liisaa oli osastolle tullut vikkelä ja liukaskielinen asiapoikakin. Hänen sinne mentyään oli poika jo vanhempana opastanut hänelle yhtä ja toista. Mutta poika parka! Hänen suurin vikansa oli silloin hänen liukas kielensä. Ja ennen iltaa olivatkin hänen asiansa aivan yhtä huonosti kuin aamullakin ennen paikkaan tuloa. — Puhelin oli soinut ja vaikka Liisa oli aikonut siihen vastata, oli poika ennättänyt edelle ja alkanut hoitaa asioita. Kysyttiin johtajaa ja hän vastasi rehellisesti ja vilpittömästi, että tämä oli klosetissa. Siihen kai asiakas sillä kertaa tyytyikin. Mutta jo puoli tuntia myöhemmin tiesi pojan kuuluisan vastauksen johtaja ja hänen kauttaan puoli taloa. Nuorta miestä tietysti opastettiin ja hän ainakin lupasi vastaisuudessa olla enää selittämättä niin tarkoin esimiestensä askeleita.

Vähän myöhemmin oli johtaja ja sillä kertaa Liisakin poissa huoneesta ja poika vastasi taaskin. Mutta nyt olikin johtaja itse mennyt viereisen huoneen puhelimesta koettamaan, oliko hänen nuhteillaan ollut mitään merkitystä. Siksipä hän kysyikin heti, että oliko johtaja nytkin vielä siellä samassa paikassa kuin aamupäivällä. »En tiedä», vastasi liikkeen uusi ja innokas vesa, »mutta eiköhän se liene siellä nytkin, kun ei ole näkynyt.»

Seurasi uusi tutkinto ja uudet kysymykset. Mutta poika selitti, ettei hän ollut tällä kertaa muuta kuin vastannut toisen kysymykseen ja että hän siis oli viaton. Mutta toinen oli eri mieltä, ja huomisaamuna ei sitä nuorta miestä enää näkynyt.

Muistellessaan elämänsä ensimmäistä leipätyöpäivää Liisa ei malttanut olla naurahtamatta. Vasta sitten hän katsoi ympärilleen ja huomasi toiselta penkiltä kummaksuvia katseita hänen yksinnaurunsa vuoksi. Hänen täytyi nousta ja lähteä kotiin.

Mutta sille hän ei voinut mitään, että hänen oli nyt niin hyvä ja kevyt olla.

5.

Kun Tauno, Hietalan perheen aikamieslapsi, tuli kotiin hyvissä ajoin ennen aamiaista, huomasi hän heti portista käännyttyään äidin jäätelökärryt pihalla portaiden vieressä ja aavisti jotakin erikoista olevan tulossa. Eiväthän nuo kärryt olleet hänen muistaakseen ilmestyneet siihen takaisin koskaan ennen iltaa muulloin kuin suurimmilla sateilla. Tauno aikoikin nyt sen vuoksi kääntyä heti takaisin, mutta huomasi äidin keittiön ikkunan ääressä ja arvasi tämän jo nähneen hänet. Ja kun he eivät olleet nähneet toisiaan äidin kanssa sitten kuin eilen kahvilassa ja kun Tauno ei aavistanut mitään siitä, että äiti oli sen jälkeen tiedustellut hänen työpaikkaansa, piti hän nytkin kaikkein helpoimpana selittää, että oli taas pieni työtön aika päivällä, heidät oli sen vuoksi laskettu muutamaksi tunniksi vapaaksi, jotta tulisivat illalla ottamaan vapaatunnit takaisin.

Hän soitti — oma avain kun oli pitänyt luovuttaa Vareiselle — ja pitkän ajan kuluttua tuli äiti avaamaan. Heidän kohtaamisensa yritti olla taas vilpitön:

»Kah, mamma! Mikäs sinut on tähän aikaan päivästä kotiin ajanut?»

»Olen tässä putsaillut ja korjaillut vaatteitasi. Siellä keittiön tuolilla on sininen pukusi, muuta se heti päällesi. Panin tuen housujenpolven sisäpuolelle, kun oli menemäisillään rikki, ja likaläikät hankasin tärpätillä pois. Paitasi ovat pinossa tuossa pöydällä ja sukkia saat mukaasi viisi paria. Pese itse sitten järvessä uudestaan, kun ne likaantuvat. Nenäliinoja tulee puoli tusinaa ja alushousut…»

»No mutta mitä sinä? Mitä varten nämä kaikki…?» kysyi Tauno ihmeissään eikä voinut aavistaa muuta kuin että jotakin oli hullusti.

»Ai niin, enkös minä muistanut sanoakaan! Sinähän matkustat nyt päiväjunalla kahden tunnin kuluttua minun vanhaan kotiini Lampelaan ukkisi ja mummosi luo kesälomaasi viettämään ja tulet vasta syksyllä takaisin. Kirjoittivat, että he välttämättä tarvitsevat sinua siellä…»

Nyt Tauno yhä enemmän alkoi aavistaa, että jotakin oli kierossa. Mutta kun äiti ei kuitenkaan näyttänyt yhtään vihaiselta, ei hän pitänyt tätä lähtöä minään rangaistuksenakaan. Sillä silloin olisi muori sanellut suorat sanat. Sen vuoksi hän uskalsi viattomana ihmetellä:

»Mutta mitä ihmettä minä siellä sitten teen?»

»Virkistyt heinä- ja peltotöissä ja uit itsestäsi pois kaikki kaupungin pölyt ja taudinbasillit. Minä tulisin niin mielelläni mukaan, mutta kun ei näytä nyt kerta kaikkiaan pääsevän. Mieluumminhan minäkin olisin siellä kuin seisoisin tuolla kuumassa paisteessa pitkät päivät. Ja Liisankin mieli tuntui tekevän kovasti lähteä, mutta kun hänenkin täytyy ensin ratkaista se paikka-asia. Ja taitaa olla vielä niin heikkokin matkustamaan», valehteli äiti kasvot totisina ja ajatteli, ettei valehteleminen ole nyt hänelle mikään synti, kun on itse saanut vuosikaudet uskoa vain valheita.

»Mutta hyvänen aika, enhän minä voi sinne lähteä mitään ilmoittamatta.

Täytyyhän minun puhua…»

Ja nyt äidille tuli vihdoinkin kokonaisen vuorokauden odottamisen jälkeen tilaisuus puhua siitä Taunon »paikasta»:

»Jaa-ah! Enpä tosiaankaan muistanut sitä paikkaasi! Mutta lähde sinä nyt vain aivan rauhassa, niin minä käyn kyllä selittämässä siellä sinun liikkeessäsi, jotta kun oli niin kiireellinen matka. Nostanpahan samalla saatavasi, jos siellä jotakin on.»

Tauno yritti hätääntyä, mutta arvasi, että nyt hänet voisi pelastaa vain huolettomaksi heittäytyminen:

»No ei siitäkään kai mitään tule. Mutta voinpahan itse käydä puhumassa asemalle mennessäni. Toimitan samalla vähän muutakin, kun käskettiin. — Mutta eiköhän vain ole selvempi, että minä lähden vasta muutaman päivän perästä? En minä nyt näin yhtäkkiä…»

»Sehän se juuri hauskaa onkin. Sinähän olet aina pitänyt liikkumisesta ja uuden näkemisestä. Nyt siihen on niin hyvä tilaisuus. — No mutta älä seiso siinä enää, hyvä lapsi! Sanoinhan, jotta juna lähtee kahden tunnin kuluttua, ja sitten meistä kahdesta tulee ero. Syö nyt ensin tuossa, paistoin makkaroitakin. Muuta sitten vaatteesi ja joudukin, jotta et myöhästy!»

Tauno istuutui huokaisten pöydän ääreen eikä keksinyt, millä saada matkaa lykätyksi edes huomiseen. Silloin hänellä olisi aikaa miettiä keinoja sen lykkäämiseksi eteenkinpäin. Hän istui selkänojaan, ei syönyt, vaan työnsi jalkansa suoriksi pöydän alle, pani kädet housuntaskuihin ja koetti näyttää huolettomalta.

»Ei. Ei siitä sittenkään tule mitään», hän huoahti toisen kerran aivankuin olisi yksin saanut päättää juuri näin.

»Matkarahaako», joutui äiti taas väliin. »Siitä ei ole huolta. Tässä saat — mihinkäs se pussi nyt joutuikaan — tässä on matkoihin ja sitten saat vielä sata markkaa ylitse muihin menoihisi. Mutta älä pudota niitä, kun miesparalla ei ole vielä edes omaa lompakkoakaan.»

»Onhan minulla ja hyvä onkin», vetäisi Tauno povitaskustaan uuden uutukaisen lompakon, asetellen setelit sinne huolellisesti. Saivathan olla mukana, vaikkapa matka siirtyisikin.

»Mistäs sinä tuollaisen? Kas kun onkin hyvä lompakko! Maksoiko paljonkin?»

Tauno ei ollut kuulevinaankaan. Hän päätti nyt, kun huomasi, ettei äiti mitään tietänyt, siirtyä puolustajasta hyökkääjäksi:

»Mutta miksei minulle ole sitten aikaisemmin puhuttu tästä matkasta, jotta olisin voinut järjestää työni? Olisihan tuosta saattanut mainita edes tänä aamuna, jos ei ennen. Enhän minä nyt yhtäkkiä, älyätte kai sen itsekin…»

»Voi hyvä lapsi, kun sinua on haettu koko aamu», valehteli äiti rohkeasti ja nautti tästä valehtelemiskilpailusta, sillä mitään aavistamaton poika paljasti hänelle lopultakin itsensä. Kyllä hän vielä ennen lähtöä puhuisi pojalle vähän tottakin, mutta nyt hän ei antaisi toiselle kunnollista suunvuoroa puolustella. »Kun kirje tuli vasta tänä aamuna lähdettyäsi! Liisa kävi soittamassa työpaikkaasi, muttei löytänyt puhelinluettelosta. Hän koetti etsiäkin, mutta poliisikaan ei tietänyt osoitetta.»

»Enhän minä siellä ollutkaan, kun vasta illalla…»

»No niinhän mekin arvelimme, jotta sinä kai olet vapaa samalla tavalla kuin eilenkin. Sitten Liisa kävi urheilukentällä, muttei löytänyt sieltä, vai liekö katsonut huonosti.»

»Tuolla kaupungilla kävelin hiukan», pienensi poika itse rengasta, jota äiti oli juuri koettanut kiristää.

»Näitkö muuten Vareista? Hänkin haki sinua. Minä kieltelin ensin vähän, mutta hän vain meni. Vareinen oli käynyt etsimässä sinua kaikista tämän puolen kahviloista. Oli käynyt 'Puistossakin' asti.»

»No siellähän minä juuri olin! Miksei…?»

»Sepäs kummallista. Kertoi istuneensa pitkät ajat siellä ja heittäneensä hakemisen. Mutta ehkä te olittekin eri huoneissa, ehkä Vareinen istui biljardissa…?»

»Minähän olin juuri siellä», murahti Tauno.

»Jahah, vai siellä», sanoi äiti jo kylmemmin löydettyään pojan olinpaikan. »Vai siellä. Sieltäkös sinä tuon lompakonkin sait?»

»Voitin sen muutamalta maalaiselta, kun se ei osannut pelata yhtään. Ensin se mies hävisi rahansa muille ja sitten minulle vielä lompakon, kun koetti saada entisiään takaisin.»

»Jassoo, vai niin. Siellä taitaa olla hauskaakin väkeä? Taitavat tarjota joskus ryypynkin, ne parhaimmat tuttavat? — No syöhän nyt sentään ja joudu, että kerkiät. — Sinä kyllä varmasti matkustat tänään, siitä ei kannata enää puhua! Ja minä taidan tulla asemalle saattamaan, jotta poju saa piletin ja löytää oikeaan junaan. Sattuu olemaan muitakin asioita kaupungille ja käyn sitten samalla siellä sinun liikkeessäsikin.»

»Siellä nyt ei naisten tarvitse solkata minun asioissani», murahti poika vihaisena, että hänen työasioihinsa sotkeuduttiin. Vähän harmitti toisekseen, että oli tullut keksityksi koko juttu, jos sattuisivat naiset vielä saamaan selville ja nostaisivat rähäkän. Mutta äidin hyville mielin saattamiseksi oli pitänyt tekaista…

Jenny-rouva olisi tahtonut poikansa viime sanojen jälkeen astua tämän eteen, tarttua kauluksesta ja antaa ympäri korvia. Hänen mielensä teki siepata herran oma kävelykeppi tuosta ovenpielestä, lyödä sillä vasten kasvoja ja huutaa kerrankin suunsa puhtaaksi, että tämä oli koira, kun oli ensin sepittänyt valheita todellisia teitään peittääkseen, ja sitten kaksinkertainen retku, kun kehtasi vielä jälkeenkinpäin luulla äitiään niin hölmöksi, että tämä iankaiken uskoisi valheita, vaikka olikin uskonut eiliseen ja tähän päivään asti. Hän oli nyt niin hämmästynyt näistä kahden päivän paljastuksista, etteivät edes kyynelet jaksaneet nousta hänen ihmetteleviin silmiinsä. Mutta hänen piti kestää nyt vielä vähän aikaa ja hillitä itsensä lopullisesta purkauksesta, että saisi pojan kunnollisesti junaan. Jos hän kestäisi nyt tämän kerran, muuttuisi kaikki silloin vähitellen hyväksi. Hän tunsi poikansa myöskin toiselta puolen: pahaan umpikujaan jouduttuaan tämä saattaisi yht'äkkiä nousta ja hävitä sen tien, niinkuin oli kerran kouluaikanaankin tehnyt kesken syönnin: noussut ja kadonnut kotoa kahdeksi päiväksi. Eikä vielä nytkään tiedetty, missä hän oli silloin ollut.

Mutta surun, kiukun ja pettymyksen lomassa Jenny-rouva kuitenkin hienoksittain nautti siitä, että oli asettanut ansansa niin hyvin, jotta poika oli ilman suurempia tutkinnolta ja rähinöitä paljastanut itsensä kokonaan. Kun hänet saisi vain nyt mielisuosiolla junaan, niin mies siitä vielä kouluttaisiin!

Niin, siellä maalla! Hänen kotinsa oli keskikokoinen maalaistalo ja vanhemmat totista, työteliästä ja ankaraa väkeä. Vanha ukko ja mummo olivat aikoinaan olleet lapsilleen niin ankaria, etteivät nämä vielä täysi-ikäisinäkään olleet omia herrojaan liikkumaan muiden kylän nuorten menoissa. Viikosta viikkoon ja vuodesta vuoteen ajettiin viideltä tai kuudelta aamulla ylös, olipa sade tai paiste. Ja työtä kesti iltaan niin myöhään, ettei tehnyt enää mielikään minnekään. Hänkin, Jenny-rouva, oli sieltä lähtenyt maailmalle kuin pakoon: Pitkien tuskailujen jälkeen hänet päästettiin talouskouluun, ja sen tien hän joutui maailmalle ja naimisiin. Ensin se oli hänellekin ollut suurta vapautta ja kotona vanhemmat katsoivat karsaasti, että hän oli lähtenyt työtä karkuun, mutta nyt myöhemmin miehensä kuoltua hän oli kyllä usein myöntänyt, että jos ei ollut helppoa kuokkia Lampelan peltoja, niin ei ollut sentään paljon helpompaa tämäkään. Mutta kun noille lapsille nyt vain kävisi hyvin, niin kylläpähän aina muusta selviäisi. Liisa kyllä näkyi perineen isovanhempiensa työsisua, mutta poika oli täysi taka-askel, ehkä liian väsyneen äidin heikko lapsi.

Mutta nyt Jenny-rouva aikoi kirjoittaa veljelleen sinne maalle ja selittää kaiken. Vanhukset tuskin jaksaisivat enää pitää silmällä noin ovelaa kiemurtelijaa, mutta veljen aisoista ei mihinkään mentäisi. Hän selittäisi veljelleen aivan koristelematta ja häpeämättä, että poika vain vajehtii eikä kasva akaksikaan, jos ei ole kymmenkunta tuntia päivässä pellolla tai niityllä, niin että hän illalla työstä päästyään ja ruokaa haukattuaan kaatuu suoraan sänkyyn eikä mieluilekaan enää kylille hakemaan toisia samanlaisia tyhjäntoimittajia. Tuoreeltaan mies maatöihin, ja pysyköön siellä niin kauan kuin viisastuu.

Nyt saivat loppua pojalta joutenolon päivät! Nyt tällä kellonlyömällä! Liian oli tullutkin olluksi löyhä, mutta kun se oli lapsena ollut niin heikko ja sairaalloinen, että oli yrittänyt aina tukehtua käsiin, jos oli aikonut piiskata. Mutta kun hänellä nyt riitti jo terveyttä vetelehtimään, niin sai yrittää toki muutakin. Ja jos voimat ja terveys eivät siellä Lampelassa riittäisi, vaan mies tukehtuisi, niin eihän tuosta näkyisi tulevan kunnon eläjää muutenkaan. Parempi katketa työn ääreen kuin istua loppuikänsä linnassa. Sillä linnareissua ne nuo tuollaiset valheet vain ennustaisivat.

Jenny-rouva tunsi tehneensä päätöksen poikansa puolesta, ennen vaikka ruumisarkku kuin käsiraudat —ja tunsi kuin itselleen helpotusta. Hän hypähti taas istualtaan, meni eteiseen kuin peläten heltyvänsä jyrkästä kuolemantuomiostaan, veti kaapin päältä esille pölyttyneen, kulmistaan rikki kuluneen matkalaukun ja alkoi pakata siihen poikansa vaatteita ja tavaroita vihaisena — niinkuin Tauno syrjäsilmällä katsellessaan oli huomaavinaan.

Aurinko alkoi paistaa keittiöön sisään. Oli juuri se hetki ennen puolta päivää, jolloin aurinko pääsi näkyviin heidän eteisensä kulman takaa, sitten kiersi hiukan aikaa keittiön hellankulmasta oven toiseen pieleen asti ja sitten taas katoaisi huomiseksi, kun viereinen korkea kivitalo tulisi tielle. Tuo kierros hellankulmasta ovelle asti kesti tavallisesti toista tuntia — tavallisesti — sillä sateisilla ilmoilla ei nähty muuta kuin vastapäinen harmaa kiviseinä.

»Kas, kun tulee kirkas päivä», huokasi itsekseen Tauno, nousi syömästä ja kohotti paitansa riippuvia hihoja ylemmäksi. »On sääli lähteä juuri tällaisena päivänä matkalle!»

Mutta äiti ei vastannut mitään. Poika näytti aikovan heittäytyä kamarin sohvalle pitkäkseen.

Siiloin ilmestyi Liisa portista pihamaalle hikisenä ja tyytyväisenä laatikkoaan raahaten.

»Mene edes auttamaan siitä, jos et pelkää menehtyväsi!» tuhahti äiti

Taunolle, ja tämä mitään virkkamatta meni pihalle.

Eteiseen tultuaan Liisa kyllä huomasi toisten kasvot hyvin totisiksi, mutta selitti äidilleen itse innostuneena:

»Tässä nyt sitten on minun työkalulaatikkoni ja parin päivän eväät. Tosin ei parempaa kuin puhtaaksikirjoittamista, mutta lähipäivinä hankin jotakin jalompaakin: käännöstyötä. — Mutta mitäs sinä siihen vanhaan laukkuun ahdat?»

»Pakkaan tässä erään toisen työkalulaatikkoa, kun mies lähtee maailmalle.»

Liisa seisoi keittiön kynnyksellä kuivaillen nenäliinallaan hihattoman leninkinsä kainaloaukon sisältä ihoaan ja huokaillen hyväntuulisena:

»On tämä elämä rasittavaa! Kun ensin saa hikoilla itsensä läpimäräksi työnhaussa, saa sitä jo paria päivää varten niin paljon, että on taas uudelleen läpimärkä. Vaikka luulen kyllä, ettei tuosta kahden päivän taakasta ole tänä iltana enää paljoakaan jäljellä.» Sitten hän astui veljensä eteen seisomaan hajajaloin niinkuin tämäkin: »Jahah, meidän herra taitaa matkustaa! Liikeasioita, vai?» kysäisi hän Vareisen äänellä.

»Noo», virkkoi toinen välinpitämättömänä ja läksi pois. »On tässä vähän mietitty.»

»Eipä tuossa ollut pitkiä miettimisiä, kun päätettiin vain!» lisäsi äiti tiukkana ja supisi eteisessä jotakin Liisan kanssa. Ja Tauno epäluuloisena oli varma, että naisten supina koski häntä. Mutta pian oli Liisa jälleen edessä ja kysäisi kuin pojan puolesta huolestuneena:

»Kuulostaa kuin matkustaminen ei huvittaisi poikaa?»

Hiukan ärtyneisyydestään lientyen, kun Liisa käytti pitkästä aikaa hyväilysanaa »poika», Tauno vastasi kuin apua odottaen:

»Niin, kun tuntuu niin turhalta matkustaa juuri tällaisena hienona päivänä. Aivankuin ei saattaisi hyvin lykätä sateisempiin aikoihin ja nyt sen sijaan mennä vaikka uimaan.»

»Sateisempiin aikoihin!» tuhahti taas Jenny-rouva kiivaana. »Tätä matkaa on lykätty jo kahdeksantoista vuotta liian paljon eikä siirretä enää tuntiakaan. Ja taitaa olla 'uintimatkoille' yhdentekevää, sataako vai paistaa. — Muuta pian paitasi siinä!»

Tauno huomasi vastaansanomisen turhaksi; jokin muu pelastus oli keksittävä, jos mieli saada matkaa myöhästetyksi tunnillakaan. Sen vuoksi hän vaikeni. Liisa taas oli äidin äänensävystä tuntevinaan, että tässä esikaupungin keittiön ja kamarin huoneistossa oli tänään tapahtuva suursiivous — sellainen suursiivous ajatuksissa ja teoissa, joita on vain kerran tai pari kunkin ihmisen elämässä ja josta kulloinkin saa perhe aloittaa uuden lehden. Hänhän oli omalta kohdaltaan päättänyt tänä aamuna juuri samaa ja uskonut ainakin itse tänään aloittavansa kokonaan uuden ajanjakson. Mutta näytti kuin ketkään muutkaan eivät välttäisi sitä enää. Sen vuoksi hän olisi tahtonut nyt päästää hihkuvan hyvähuudon, mutt’ei uskaltanut puuttua asioihin, vaan vaikeni, kun äiti näytti suuttuneelta.

Äiti taas oli tänään, kuten aina ennenkin, tullut siihen uskoon, että hänen tyttärestään ei voisi tullakaan mitään muuta kuin kelpo nainen, jos saisi olla vapaana omine ajatuksineen kelpo ympäristössä. Ja peläten, että toinen nyt heikkona sairautensa jälkeen voisi erehtyä johonkin, jota hän itsekin varmasti katuisi myöhemmin päästyään jälleen oikein ajattelemaan, katuisi — sitä peläten äiti päätti puhdistaa ympäristön, ettei mikään olisi estämässä tyttären hyvää uskoa ja hyviä ajatuksia. Niin, ja hänen pojastaan ei taitaisi tulla koskaan kelpo miestä, olipa hän vapaana millaisessa ympäristössä tahansa. Toisen ympäriltä täytyi kitkeä rikkaruohot pois peittämästä valoa ja toiselta täytyi vapauskin ottaa kokonaan pois ja istuttaa hänet sen jälkeen aivan uuteen paikkaan. — Siksi äiti oli nyt niin puuhaileva, tiesi kaiken tulevan hyväksi, jos saisi tehdä kaiken niinkuin halusi, ei sietänyt sen vuoksi vastaan sanomista ja vaikeni.

Silloin alkoi kaikki näyttää Liisasta niin surullisen koomilliselta — oli sentään taivaan onni, ettei hänen tarvinnut olla noin holhottavana, ettei hänelle tarvinnut vetää valmiita housuja jalkaan niinkuin muutamalle urholle tuossa. Hän nautti, kun voi täydellä syyllä lyödä rintoihinsa kuin fariseus, että hänellä oli edessä elämä ja maailma, mutta tuo toinen lähetettiin piiloon. Eipä silti, ettei hänkin olisi ollut kerran holhouksen tarpeessa, mutta kukaan ei olisi osannut sitä silloin antaa. Ja hyvä oli, ettei hän tullut silloin kertoneeksi huoliaan kenellekään, kun näkyi ominkin voimin päässeen pystyyn taas. Olisi syntynyt vain kaikenlaisia väritettyjä juoruja hänestä ja nyt hän saisi ensi töikseen ruveta niitä lakaisemaan pois sen sijaan, että nyt oli kaikki valmista.

Mutta jopas olivatkin talon asiat tänään riivatun hyvin, että pakostakin pyrki naurattamaan. Tästä taitaisi tulla vielä oikein juhlalauantai! Hän ei malttanut enää olla tekemättä pilaa koko perheestä:

»Raakalaisia nuo tämän talon naiset! Ottavat miehiseltä mieheltäkin sisun pois, noin vain kesken toisen kiireellisten töitten, liimaavat postimerkin takapuoleen ja nostavat lapsen junaan…»

»Ole hiljaa siinä äläkä viivästytä toista», kielteli äiti, vaikka hyväntuulisuus alkoi tarttua häneenkin. Mutta Liisan oli nyt mahdoton pysyä vaiti:

»Kun nyt menet sinne Lampelaan, niin kerro terveisiä Sylvi-serkulle.»

»Mille vietävän Sylville?» tokaisi Jenny-rouva.

Liisa rypisti toista silmäluontaan äitiin katsoen, hymyili tälle, mutta puhui veljelleen ääni totisena:

»No hyvänen aika! Meidän riivatun kaunis Sylvi-serkkummehan viettää aina kesänsä Lampelassa, ui siellä, ratsastaa, järjestää tanssiaisia ja johtaa koko seudun seuraelämää. Muuten kyllä kiltti ja kaunis tyttö, mutta taitaa olla yksi pieni vika: Sylvi on aina ollut niin huvittelunhaluinen.»

»No onpahan edes yksi lohdutus», ajatteli itsekseen Tauno.

Äiti ei ymmärtänyt, mihin Liisa valheellaan pyrki, sillä minkäänlaista Sylvi-serkkua ei ollut koskaan vielä syntynytkään, ja jos olisikin, niin hänen olisi hyvin vaikea ratsastella pienen maalaiskylän seuraelämässä — kaikkein vähimmin talossa, joka ei tuntenut eikä tunnustanut kuin yhden käskyn ja evankeliumin: »Painu työhön tai ole syömättä!» — No niin, puhukoon tyttö huvikseen, mitä haluaa!

Mutta Taunon uteliaisuus oli jo herännyt:

»Sylvi-serkku? Miks'ette ole koskaan ennen kertoneet mitään hänestä?

Onko hän — tuota…?»

»Tumma vai vaaleako? No, miltä kannalta asian ottaa. Sittenpähän näet, kun menet.»

Liisa ei itsekään tiennyt, miksi hän kertoi olemattomia asioita, tehdäkseenkö vain pilaa vai edes tällä tavoinko helpottaakseen pojan lähtöä. Joka tapauksessa tämä näyttikin vähän ilahtuneen eikä voinut salata mielenkiintoaan Lampelaa kohtaan. Hän tuli jo ajatelleeksi, että rahaakin olisi pitänyt olla mukana enemmän kuin mitä äiti antoi. Mutta mistäpäs sitä nyt otti.

Liisa oli yht'äkkiä alkanut tuntea taas väsymystä ja pyörrytystä, kai raskaan kirjoituskonelaatikon kuljettamisesta. Hän ei tahtonut näyttää äidilleen huonoa vointiaan, vaan heittäytyi keittiöön äitinsä vuoteelle kuin romaania lukeakseen, vaikka maailma alkoikin pyöriä ja hämärtyä niin, ettei lukemisesta tullut mitään. Mutta äiti puuhasi omalla tahollaan eikä huomannut häntä.

Herätyskello kaapin päällä oli kahtakymmentäviittä vailla kaksitoista, mutta Jenny-rouva tiesi, että se oli kymmenen minuuttia edellä.

Vareinen näkyi myöskin kääntyvän portista pihaan ja tulevan kotiin.

6.

»Tauno hoi! Joko olet pukeutunut?» huusi Jenny-rouva keittiöstä suljetun oven läpi kamariin, jossa Vareinen ja Tauno tuntuivat keskustelevan ja väliin nauraa höräyttävän. — »Jahah, no tule sitten lopettamaan tänne, kun meillä Vareisen kanssa on vähän puhuttavaa.»

Tauno tuntui murahtavan jotakin vaatteitaan kokoillen ja Vareinen kuiski innokkaana. »Ette te enää pitkään viisastele», ajatteli Jenny-rouva, »taisivatpa yhteiset naurunne viimeinkin loppua!» Tauno tuli kamarista, kädessään paita, hiha lattiaa pyyhkien, toisessa kaulus ja parranajovehkeet.

»Ei miehellä vielä omaa paitaakaan päällä, mutta untuviaan jo ajaa», ärsytti äiti häntä tahallaan, kun luuli miesten äsken hänelle naureskelleen. Hän näytti nyt olevan hirtehisen hyvällä tuulella, seisoi ensin kamarin kynnyksellä katsellen kumpaakin miestä kasvoihin ja sitten astui sisään, veti oven jäljessään kiinni ja hymyilevän voitonvarmana selitti Vareiselle:

»On tullut pidetyksi tuota poikaa vähän kissan päivillä ja nyt pitää keskellä kaunista työpäivää ahtaa älyä aikamiehen kokoiseen lapseen. Mikäpä tietää, tuleeko tuosta tolkkua… Kukapa älysi aikaisemmin, että tuollainen venkale siitä venyy! Oli muka olevinaan niin kivulloinenkin. Mutta taisivatpa taudit olla vain selkäsaunan siirtämistä huomiseen tältä päivältä. Nyt ei näy enää kykenevänkään muuhun kuin valehtelemiseen ja kuljeskelemaan ympäri kaupunkia ja kahviloita kuin juoksukoira. — Mutta pannaanpa nauha penin kaulaan! Hohhoijaa!»

Liisa oli sängyllä torkkuessaan kuullut äidin sanat Vareisen kanssa keskustelemisesta ja näki oven suljettavan kuin konsanaan kahdenkeskisiä välienselvittelyjä varten. Nyt hän kohotti päätään ja koetti siepata edes yhden sanan päästäkseen selville, mistä äiti aikoi puhua Vareisen kanssa virkkamatta sitä ennen hänellekään mitään, vaikka he aina ennen olivat pohtineet ensin kunkin asian kahden. Mutta nyt ei äiti puhunut edes hänelle. Liisa erotti vain muutaman sanan ja kuuli äidin puhuvan Taunosta — no, eikö se sen kummempaa ollutkaan. Hän painoi päänsä jälleen alas ja koetti saada pahoinvointinsa ohi.

Vareinen ei vastannut mitään Jenny-rouvan äskeiseen vuodatukseen. Hänen keskustelunsa Taunon kanssa oli katkennut niin äkkiä, että hän vielä nytkin ajatteli sitä ja kulmat kurtussa istui odotellen, että toinen puhuisi pian, kun oli kerran tullut häiritsemään. Sitäpaitsi hän huomasi asuntorouvansa tavallista varmemmasta ja vieraammasta käytöksestä jotakin uutta olevan tulossa ja oli hieman jännittynyt, millä lailla se koskisi häntä. — Ja olipa sanottavaa mitä tahansa, antaisi tulla nyt vain! — Vareinen sytytti savukkeensa uudelleen jotakin tehdäkseen ja katseli välinpitämättömänä ikkunasta ulos.

»Tässä on tämä nappi», virkkoi rouva aivankuin he olisivat juurikään puhuneet napeista. »En muistanut sitä heti antaa, vaikka olisitte kenties tarvinnut.»

Hän pani napin pöydälle, Vareinen kurottautui tuoliltaan nousematta ottamaan sen, käänteli välinpitämättömänä, vilkaisi sitten epäluuloisena rouvaan, mutt’ei huomannut tämän kasvoilla mitään erikoista, heitti sen sitten piirongin päälle ja sanoi:

»Eihän tuolla väliä. Ostin toiset samanlaiset.»

»Löysin sen keittiön sängystä», sanoi rouva yhtä rauhallisena sipaisten kämmenellään suoraksi pöytäliinaa.

Seurasi pitkä, hiljainen paussi, ja Jenny-rouva oli huomaavinaan kuin nappi ei olisi tehnyt toiseen mitään vaikutusta.

»Tuota noin», aloitti hän jälleen, mutta ääni tuntui hiukan epävarmalta hämilläolosta ja neuvottomuudesta, ja hän pysähtyikin siihen kuin ajatellakseen.

»Jahah», kääntyi Vareinen äkkiä häneen päin kuin olisi ollut niin syvissä ajatuksissa, että vasta nyt ensimmäisen kerran huomasi rouvan. Hän itsekin nautti, että oli osannut sanoa sen niin kylmästi, sai toisen yhä enemmän hämilleen ja pääsi siten hallitsemaan tilannetta. Sillä jos Jenny-rouva olisi päässyt puhisemaan kiukuissaan, ei hän olisi voinut muuta kuin kuunnella.

»Me kun olemme Liisan kanssa ajatelleet tässä… Kun tuo Tauno lähtee tästä nyt pois ja Liisa rupeaa tekemään töitä kotona ja tarvitsee enemmän tilaakin, niin sopisiko Vareisen hakea nyt kuukauden pitkään asuntoa toisaalta ja muuttaa sitten? Liisan pitäisi saada tämä kamari itselleen, jotta hän voisi tehdä töitään rauhassa. Ei voi oikein vaatia häntä käyttämään keittiötä työhuoneenaan, kun siellä ei ole rauhaakaan.»

Kävihän se Jenny-rouvan mielestä jokseenkin hyvin, vaikka hän oli ensin tuntenut itsensä noloksi, kun oli tullut aikaisemmin olluksi niin tuttavallinen tuon kanssa.

»No niin, minä kyselen toista asuntoa», kuuli hän Vareisen vastaavan päätään kääntämättä.

»Tietysti meidän täytyy sitä ennen maksaa kaikki velat pois teille! Eikähän sillä muutollakaan muuten niin kiirettä olisi, mutta Liisa kun ei sitä ennen voi oikein tehdä mitään. — Sopisikohan kuitenkin parin viikon päästä, vai eikö Vareinen luule voivansa muuttaa ennenkuin kuukauden kuluttua? Niinhän se tietysti oikea sääntökin olisi.»

»Sopii jo viikonkin kuluttua. Ehkäpä sopii jo huomennakin, kun vain ehtisin tavata erään toverini. Mutta tänään en vielä oikein kerkiäisi, kun on niin paljon muuta puuhaa eikä ole aikaa pakkailla ja siirrellä tavaroita toiseen paikkaan.»

Toinen huokaisi helpotuksesta. Kaikki kävisi paremmin kuin hän oli osannut kuvitellakaan. Hän pääsisi tuosta vieraasta jo huomenna. Teki mieli hypähtää kävelemään helpotuksentunteesta, mutta hän virkkoikin vain niin kylmästi kuin osasi:

»No niin, ellei Vareiselle olekaan muutosta sen suurempaa haittaa, niin olisi sitä parempi, kuta aikaisemmin, vaikkapa jo huomennakin. — Minä toimitan vielä tänä iltana kaikki vanhat velat kuitiksi. — Jaa-ah! Saa nähdä, mihin tässä oikein kerkiää, kun on kiirettäkin olevinaan. — No mitäs hammaslääkäri sanoi?»

»Mikä hammas…?»

»Niin että ottiko hammaslääkäri aamulla sen tuskahampaan pois?»

»Kyllä. Taisi vähän paikkailla. — Mutta tehköönpä mitä tahansa.»

Viimeisen Vareinen sanoi itselleen ja katsoi kelloaan. Jenny-rouva ymmärsi, että asiat oli puhuttu nyt selviksi, toisti vielä kuitenkin kuin kohteliaisuudesta jotakin äsken sanomaansa ja meni. Keittiössä hän ei ollut huomaavinaankaan lasten kysyviä ja tutkivia katseita, vaan alkoi hellan ääressä heti puuhata jotakin pesuvadin ja veden kanssa. Liisa kurkisti sängystä ja aikoi kysyä, mutta jätti sen kuitenkin tekemättä arvellen, että jos äiti tarkoitti sen hänenkin tiedettäväkseen, niin hän kertoisi sen vielä kuitenkin. Mutta jos aikoi pitää puheet omana salaisuutenaan, niin voisi utelemisesta vain suuttua eikä puhuisi mitään. Ja Liisa näki äitinsä posket punoittavina, suu meni itsestään väliin pieneen voitonriemuisen hymyn häiveeseen ja huulet pyrkivät liikahtelemaan, aivankuin hän olisi vielä puhunut jonkun kanssa. Sitten taas kulmat rypistyivät, huulet pysähtyivät ja saivat tiukan ilmeen. Tästä Liisa päätteli, että jotakin oli tapahtunut, mutta arvasi saavansa tietää sen kyllä aikanaan. Siksi hän vain huokaisi ja painoi päänsä tyynyyn, koettaen nukkua. Silloin kuului kamarin oven läpi Vareisen huuto:

»Tauno!»

»Tauno matkustaa nyt päiväjunalla eikä Taunolla ole aikaa puhella. Hänen täytyy laittaa tavaransa kuntoon», vastasi Jenny-rouva hiukan nuhtelevasti, ennenkuin Tauno oli ehtinyt tarttua ovenripaan.

»Laittautukoon vaikka helkkariin», murahti itsekseen Vareinen tuosta uudenlaisesta kohtelusta kimmastuneena, mutta varoi, etteivät sanat kuuluneet Jenny-rouvalle asti. Hän olisi kyllä tahtonut tietää tarkoin irtisanomisen syyt, mutta ei uskaltanut niitä kysellä siinä pelossa, että rouva voisi sanoa hänelle koko mielensä puhtaaksi, kun sillä kerran näytti olevan jotakin sydämellään. Jos irtisanomisen syyt olisivat olleet toiset kuin mitä ne nyt luultavasti olivat, olisi niitä kai sopinut kysäistäkin…

Ja Tauno laittautui kuntoon, kun käskettiin. Hän ajatteli nyt matkaa jo jonkinlaisena helpotuksenakin. Olisipahan siitä ainakin vaihtelua ja pääsisipähän kuulemasta naisten iankaikkista marinaa siitä, ettei hänellä ollut työtä. Ja nyt tuo jankutus tulisi tästä päivästä lähtien vain yhä pahemmaksi. Kenellä oli mikin harmi… Tauno oli kyllä koettanut tehdä parhaansa sovun ylläpitämiseksi talossa, oli ollut kumpaisellekin naiselle niin hyvä kuin oli osannut eikä ollut mennyt heidän silmilleen, niinkuin Liisa usein pyrki häntä pakkailemaan. Ja juuri siksi, ettei hän voinut olla kotona kuulemassa halveksivia hymähdyksiä ja ainaisia huomautuksia työstä, pysyi hän kaupungilla ja ryyppäsi, kun huvitti. Siellä häntä pidettiin yhtä hyvänä ihmisenä kuin muitakin. — Eipä silti, olihan äiti aina ollut siedettävä, mutta Liisa kai lopulta oli villinnyt hänetkin samalla tavalla haukkumaan ja viittailemaan. Mutta nytpähän he hänestä pääsisivät!

Ja Taunon mielessä häilähti hämärä kuva Lampelasta, vaikk'ei hän ollut siellä koskaan käynytkään eikä tiennyt, millaista siellä oli. — Hän pukeutuisi aamulla niihin tummansinisiin housuihinsa ja tennispaitaan ja kävelisi pellolle, kumartaisi naisille ja nousisi jonkin koneen — niillä taitaa olla jonkinlaisia niittokoneita — nousisi jonkin koneen istuimelle ja ajaisi parivaljakkoa kuin vanhanajan kuninkaat sotavaunujaan. Eikä kestäisi kauan, ennenkuin sinne tulisi Sylvi-serkku vieraineen ja he menisivät rantaan loikomaan, uimaan ja valokuvaamaan. — Ja Tauno oli nyt kuulevinaan jo Sylvi-serkun naurunkin…

»Silitäpäs, Liisa, nuo pojan alushousut», sanoi Jenny-rouva. »Minun täytyy juosta Laaksosella puhumassa siitä maksusta.»

»Mistä maksusta?»

»Vareinen muuttaa jo huomenna toiseen paikkaan asumaan ja sitä ennen meidän täytyy maksaa se velka.»

»Muutt…» kavahti Liisa sängystä pystyyn ja seisoi keskellä lattiaa katsoen äitiinsä puoleksi ihmeissään, puoleksi valmiina iloissaan.

»Hän muuttaa huomenna, johan sen kuulit! Minulla on kyllä hiukan rahaa, mutta kun se Laaksosen laskukin pitäisi maksaa. Minun mielestäni olisi selvempi ja parempi, että selvitettäisiin kaikki täysin kuntoon Vareisen kanssa. Eikö sinustakin? Pitäisi siis käydä kysymässä Laaksoselta, eikö hän voisi odottaa muutaman pari päivää.»

»Pyykkää sinä vain housusi, kyllä minä Laaksosella käyn», tarjoutui Liisa heti auttamaan kuin kiirehtiäkseen puolestaan vuokralaisen lähtöä. Vaikka Laaksosella käyminen tavallisissa oloissa olisi saattanut tuntua aivan puhtaalta kerjäämiseltä — hän tunsi kauppiaan siksi hyvin — ei se nyt ollut laisinkaan vastenmielistä. Puoli vuotta sitten hän tuskin olisi lähtenyt sellaiselle matkalle — ilmoittamaan, ettei heillä ollut millä maksaa äidin torikauppaa varten otettuja tavaroita.

»No niin, kyllähän sinäkin osaat puhua sen asian. Minä valmistelen nyt tämän sankarin matkalle. Ja kun hän on lähtenyt, menen sitten iltapäivällä taas myymään.»

* * * * *

Liisa oli ennättänyt käydä jo kauppiaan luona, repiä kotona auki laatikkonsa laudat ja nostaa kirjoituskoneen keittiön pöydälle, jota tavallisesti käytettiin ruoka- ja pesupöytänä, sekä asettaa koko paperipinonsa viereiselle tuolille. Hän ei malttanut odottaa, että hän huomenna saisi koko kamarin käytettäväkseen, sillä hänen oli jo tänään saatava työt hyvään vauhtiin.

Auringonläikkäkin lattialla oli päässyt jo melko lähelle eteisen kynnystä, kun äiti huomasi Taunon livahtaneen taas Vareisen luo. — Että sekään ei vain pysynyt poissa kamarista! — Ja vaikka junan lähtöön oli vielä melkein tunti, tahtoi hän itsekin päästä uskomaan, että matkasta tulisi tosiaan totta, ja kiusaantuneena katkaisi miesten neuvottelut:

»Tauno! Nyt me lähdemme, ala joutua!»

»Eihän nyt vielä. Mitä sinä hourit? Kellohan on…»

»Se nyt on helkkari, ettei yksi sana kuulu!» huusi toinen suuttuneena vastaansanomisesta, vaikka itsekin tiesi lähdön liian aikaiseksi.

Liisan mieleen välähti, että hän jäisikin nyt Vareisen kanssa kahden kotiin, kun äiti menisi saattamaan poikaa. — Ei-jei! Hän ei tahtoisi enää uudistaa tämänaamuisia kohtauksia, sillä nekään eivät tulisi enää varmasti olemaan yhtä viileitä kuin tänä aamuna eikä hän muutenkaan voisi niitä enää kärsiä.

»Aiotko tosiaan mennä asemalle?» kysyi hän.

»Tietysti. Menen katsomaan, jotta itsekin paremmin uskon pojan menneen. — Eikähän tiedä, miten pitkä aika kuluu, ennenkuin hänet taas näkeekään», huokaisi äiti aivankuin surullisena.

Tytär ajatteli, että hänkin voisi lähteä mukaan paremmin kuin jäädä tähän odottelemaan kohtausten syntymistä. Mutta hän tunsi myöskin, ettei hänestä tällä hetkellä ollut kävelijäksi, vaan voisi yhtäkkiä tuupahtaa tiepuoleen.

»Onko nyt niin välttämätöntä mennä? Pääseehän poika yksinäänkin.»

»Ja miks'ei olisi? Saattaahan tuon nyt tehdä, vaikka päivä menisikin hukkaan.»

»Älä viitsi! Katsos — olisi hauska, kun olisit nyt täällä!» rukoili jo toinen.

Hänen äänenpainonsa kuulosti oudolta — Liisa ei ollut koskaan puhunut noin rukoilevasti muulloin kuin joskus sairaana ollessaan — ja Tauno vain silloin, kun hänellä oli huono omatunto — ja Jenny-rouva kääntyi ihmeissään kysymään:

»Mitä nyt?»

»En tiedä — mutta olisi parempi, kun et menisi. Minä en taida olla vieläkään aivan terve.»

Äiti katseli kysyvänä tyttäreensä, jotta mistä nyt tuli tämä pelko, kun hän ei ollut sairaanakaan pyytänyt äitiä jäämään, vaan oli kuumeisenakin saanut olla päivänsä yksin. Hän seisoi keskellä keittiön lattiaa neuvottomana, toisessa kädessään eteisen naulasta ottamansa hattu ja toisella silitellen sen koristenauhaa. Vareinen tuntui yskäisevän kamarissa. Silloin äiti luuli tajuavansa jotakin ja kysyi:

»Tuoko?»

Tytär nyökkäsi sanaakaan virkkamatta. Merkillistä, miten he kaksi tänään ymmärsivät toisensa! Ei koko pitkä sairauskaan ja äidin tarkka huolenpito olleet tehneet heitä niin läheisiksi kuin tämä yksi ainoa lauantaiaamupäivä. — Mutta kun äiti katsoi toisaalle ja kääntyi pois, oli hänellä tavallinen arkinen ilmeensä ja äänenpainonsa, vaikk'ei hän äskeisestä lämmenneenä voinutkaan olla sanomatta, pieni hymyntapainen suupielessään:

»Kun vain saataisiin nuo sammakot pois tästä kultakalojen lammikosta, niin meille tulisi väljät ja vapaat päivät.»

Hän astui eteiseen, pani hatun päähänsä, otti takin toiselle käsivarrelleen, toiseen käteensä keittiön lattialta Taunon paketin, avasi kamarin oven ja sanoi pojalleen tinkimättömästi:

»Nyt mentiin!»

Miehet hyvästelivät, Vareinen sanoen tahallaan kuin naisia ärsyttääkseen jonkin puolirivon sutkauksen. »Hoida nyt elimesi», vastasi siihen Tauno nauraen ja äitiinsä katsomatta, kävellen sitten tämän ohi eteiseen. Jenny-rouvaa kiukutti heidän suunsoittonsa — tahallinen mielenosoitus hänelle. Kun he Taunon kanssa menivät pihan poikki ja portista kadulle, eivät he puhuneet toisilleen sanaakaan, ja vasta hieman lauhduttuaan äiti tuli ajatelleeksi, että voisivathan he erota nyt riidattakin ja voisihan hänkin sanoa jotakin hyvää helpottaakseen pojan ensimmäistä kotoa lähtöä. Sillä tuo ensimmäinen lähtö ei tosiaan taida aina olla niin helppo, ennenkuin on jälleen päässyt yksikseen tutusta ympäristöstä ja päässyt matkan siunattuun alkuun. Mutta äiti huomasikin aivan väärän ja kireän äänenpainon sanoessaan:

»Kenkäsi taitavat olla huonot. Minä ostan täältä sinulle saappaat ja lähetän postissa. Voit niitä sitten käyttää.»

Hänhän oli tarkoittanut jotakin aivan muuta. Samoin poika aikoi vastata, ettei äidin tarvitsisi tuhlata varojaan hänen kenkiinsä, kun hän tulisi toimeen näinkin ja voisi joskus ansaita ne itse — mutta sanoikin vain:

»En tarvitse. Ostan ne itse.»

Sitten he eivät taas puhuneet mitään, ennenkuin äiti pysähtyi torin kulmassa ja tarjosi kättään:

»No! — Minä käännynkin tästä. Taidat jaksaa kantaa itsekin nuo tavarat… On vielä niin paljon asioita toimitettavina, etten minä nyt oikein kerkiäisi asemalle. No — voi nyt hyvin ja kirjoita voinnistasi.»

»Hei vain», vastasi toinen. Ja vain jotakin lisätäkseen — vaikk'ei asia liikuttanut häntä yhtään eikä tuntunut hänelle kuuluvankaan — sanoi vielä: »Kirjoittakaa tekin ja kertokaa kuulumiset, jos Liisa saa paikan.»

He erosivat. Jenny-rouva kääntyi kotiin päin ja katseli torin reunalla olevaa puistokujaa. Siellä seisoivat vähän matkan päässä toisistaan valkoiset kärryt. Niiden kirjavat katokset, missä puna-, sini- tai vihreäraitaiset, näyttivät lehmuksien lomitse isoilta vihreän keskeltä loistavilta perhosilta. — Mutta Jenny-rouvan oma paikka oli tyhjä. — Hänen viereisensäkin paikka autopirssin puolella oli tyhjä. Heimosen muija kuuluu jo olevan niin huono, ettei jaksa tulla itse myymään, ja tyttö käy kärryineen vain silloin, kun sattuu huvittamaan. — Kas, nyt pitäisi ehtiä taas myymään, kun toinenkin oli poissa ja rivissä noin iso väli! Kauppa kävisi hyvin, varsinkin kun kaiken lisäksi oli vielä niin kuuma.

Poikaansakin muistaen Jenny-rouva silmäsi taakseen. Mutta Taunohan oli heti heidän erottuaan kadonnut raitiovaunuun, oli nyt tällä hetkellä jo menossa kaupungin halki ja katseli syrjästä muuatta nuorta, notkeata ja auringon ruskeaksi paahtamaa naista, joka piti tennismailaa kädessään. Tuollainen ja juuri tuollainen varmasti olisi Sylvi-serkkukin Lampelassa! Ja Tauno imi koko raitiovaunumatkan naisen kuvaa mieleensä, voidakseen sitten Lampelassa verrata, oliko hän pettynyt odotuksessaan.

* * * * *

Jenny-rouvan kotiin tultua oli Liisa jälleen noussut laittamaan töitään kuntoon. Vareinen oli kamaristaan lähtenyt, ottanut lähtiessään mukaansa sadetakin ja ilmoittanut tulevansa takaisin kenties vasta yöllä tai huomisaamuna. — Sepä hyvä, arveli äiti, meni kellariin ja toi sieltä Liisan konekirjoituspöydälle mehua ja kaksi appelsiinia.

Olipa totisesti kuuma! Jenny-rouva oli kävelystä hionneena ottanut pesuvadin täyteen kylmää johtovettä ja mennyt komeroon valelemaan itseään vilpoisemmaksi. Liisan silmissä pyrkivät kirjaimet ja rivit tanssimaan, kun hän silmäili saamiensa papereiden tekstiä, tutustuakseen siihen, ennenkuin aloittaisi itse työn. Hän ei oikein itsekään tiennyt, väsyttikö häntä kuumuus vai heikkous. Mutta jotta äiti ei olisi huomannut hänen heikkouttaan ja ajanut häntä sänkyyn, huokaili hän:

»Tuo aurinkokin ylvästelee täällä keittiössä niin, että silmät sokenevat.»

»Röyhkeästi vain töllöttää ihmisten ikkunoista sisään eikä välitä, vaikka täällä oltaisiin paidatta», myönsi äiti nyt pesustaan tullen ja kuivaillen kainaloltaan.

He tunsivat olevansa tyytyväisiä, että puoli päivää oli jo mennyt. Ja kukin talonväestä oli jo saanut tai varannut täksi ja lähipäiviksi omat tehtävänsä: Jenny-rouvalla ei tosin vielä ollut mitään uutta, sillä hänen huolensa oli vain saada rahaa, jotta voisi maksaa velkansa pois, Liisa oli puolen vuoden jälkeen saanut kurkistaa ensimmäisen kerran maailmaa ja puhdisteli aikansa kuluksi pölyistä kirjoituskonetta, joka oli saava hänet kokonaan lähipäiviksi, perheen nuorin oli lähtenyt maailmalle oppiakseen ihmisten ja miesten tapoja ja Vareinen — no niin, hänhän tosin oli vain vuokralainen — Vareinen suunnitteli, mistä kaikkein vähimmällä vaivalla voisi saada kaikkein enimmän rahaa.

Jossakin kuului tehtaan pilli viheltävän kahtatoista.

PÄIVÄ

1.

Se lyhyt aika, minkä aurinko päivällä paistoi Hietaloiden keittiöön, alkoi olla täysi. Ja nyt heidän jälkeensä saisivat viereisenkin keittiön asukkaat osansa vuorostaan, varmasti yhtä suuren, mutteivät myöskään suurempaa kuin ennen — aivankuin maitotingin, määräsuuruisen ja täsmällisesti. Liike kadun puolella oli kasvanut suurimpaan kolinaansa, joten tähän aikaan ei tavallisesti ketään huvittanut istua kamarissa. Sillä vaikka sen ikkuna olisi ollut kiinnikin, ei siellä olisi ollut sen hiljaisempaa kuin kadullakaan. Kuorma-autot täristivät seiniä ja lattiaa niin, että ikkunan edessä katosta rautalankakehyksissä riippuva pitkävartinen ja valkeakukkainen Jenny-rouvan suosikki heilui kehyksineen koko ajan kuin tuulessa. Ja kun ikkuna oli niin alhaalla, että ihmisten rinta ulottui sen penkin tasalle, vilkaisivat useimmat ohikulkijat siihen tai oikeamminkin omaan kuvaansa siinä. — Raitiovaunukaan ei koskaan unohtanut tehdä vuoroaan, vaan tuli joka viiden minuutin kuluttua yhtä varmasti kuin kuolema tulee kerran jokaisen ihmisen luo. Juuri kamarin ikkunan alla, missä myötämäki alkoi se joka kerran vingutti jarrujaan kuin kiroillen omaa kiirettään.

Lapsetkin pihamaalta olivat kadonneet, kun tuuli painoi viereiseltä kadunkorjauspaikalta paksua asfaltinsavua juuri pihaan ja sisäänkin. Sen vuoksi oli Liisankin pitänyt sulkea ikkunansa istuessaan kirjoittamassa keittiön pöydän ääressä. Hän olikin ehtinyt päästä jo hyvään vauhtiin ja työn lomassa, muuttaessaan puhdasta paperiliuskaa koneeseen, oli pistellyt jo poskeensa toisen appelsiinin.

Sitten aurinko menikin piiloon, sen heijastus katosi koko uuninpuoleiselta seinältä ja punakankaiselta amppelilta ja kirkas läikkä oli tavoittanut oven toisen pielen. Äsken oli vasten kasvoja paistava kirkas, mutta kuitenkin herttaisen lämmin valo kyllä häirinnyt Liisan työtä, mutta hän oli vain tahallaan antanut sen sokaista silmät. Nyt kaikki näytti käyneen yhtäkkiä liiankin pimeäksi, niin ettei työ nytkään sujunut sen paremmin.

»Kummallista, miten sumuista maailman pitää olla», hän huokaili itsekseen ja kohotti kätensä pään päälle pitkään venytellen. Kirjaimet ja rivit vieläkin pyörivät silmissä ja hän itsekin uskoi olevansa vielä heikko eikä vain auringon sokaisema. Mutta hän antoi maailman pyöriä yhtenä karusellina, tuntuipahan vain, niinkuin sekin olisi koroittanut tämän juhlalauantain humua.

Silloin kello soi taas.

Vareinenko? — Ei, hänellä oli omat avaimet.

Laskuko? — Ei penniäkään rahaa kotona ja äiti poissa.

Liisasta vain tuntui kuin se olisi ollut taas jotakin ikävää ja hän saisi taas selitellä ja koettaa esittää uskottavia verukkeita. Hän nousi tuoliltaan ja kurkisti verhon takaa, näki eteisen nurkan suojasta vain selän ja niskan.

»Erkki!»

Siis Erkki tuli sittenkin toisen kerran — kiristäjä, piru, joka ei jättänyt häntä rauhaan, vaikka hän oli jo kerran aikaisemmin jaksanut luopua tuosta miehestä ja toisen kerran tänä aamuna — vielä Erkin mentyäkin — oli itsekin uskonut voivansa ja jaksavansa päästä eroon ja hallita itsensä! Mikseivät ne antaneet hänen olla, kun hän itse kerran tahtoi sitä!

Mutta miks'ei Erkki saattanut ajatella kaikkea samoin kuin hänkin nyt pitkän eron jälkeen? Eikö se kaikki ollut vain seurausta ja tottumusta liian paljosta yhdessäolosta? Ja kun ero sitten tuli, saattoi tietysti Erkki niinkuin hänkin katua ja myöntää, he olivat vaatineet liikaa ja tuhlanneet liikaa ja olivatkin alusta lähtien pyrkineet ja tahtoneet toisaalle, mutta kuitenkin päätyneet siihen.

Erkki, mitä varten sinä tulit?

Liisa vapisi, puristi molemmin käsin rintojaan ja aivankuin sai voimaa kivusta, kun kynnet upposivat lihaan. — Jos hän avaisi oven, niin alkaisiko kaikki uudelleen taas samanlaisena, kuumana, toisia ihmisiä pakoilevana, aina jälkeenpäin kaduttavana ja uudelleen tavatessa hävettävänä ja hämilleen saattavana? — Ei, se ei enää saisi jatkua, muutoin hän olisi mennyttä! Mutta jos Erkki vieläkin pyrkisi siihen, niin kestäisikö hän sitten lujana?

»Kestänkö minä?» kuiskasi Liisa itselleen, meni eteisen suljetun oven luo ja puristi sen kahvaa kuin peläten ulomman oven aukeavan itsestään ja jonkun ihmissyöjän pääsevän sisään.

Kello kilahti toisen kerran.

»Miksi minua näin kiusataan? Siksikö, ettemme me voi…? Miksi me emme kestäisi! Ja miksi kaikki päättyisi juuri näin, toisiaan piileskellen? Miksi minun piti joutua kokemaan vielä tämäkin — meidän molempien?»

Hän puristi nyt jo aukinaisen keittiön oven kahvaa. Vain kaksi askelta ja lautainen ulko-ovi olivat enää Erkin ja hänen välillään.

»Minä en jaksa kärsiä tätäkään enää, tulkoonpa tapaamisesta sitten mitä tahansa! Erkki, enkö minä ole piru, kun tällä tavalla annan sinun odottaa vain oman itseni takia!» huusi hän ajatuksissaan.

Hän seisoi jo keskellä eteisen lattiaa ja olisi jo ulottunut tarttumaan ulko-oven kahvaan. Hän hymyili niin anteeksianovana ja katuvana ovelle, aivankuin toisen olisi pitänyt oven läpikin tuntea hänen katseensa.

Kello kilahti nyt vielä kerran ja kiivaana. Liisa tiesi, että se olisi nyt viimeinen kerta ja kenties ainiaaksi. Jos hän nyt jättäisi avaamatta oven, ei hänen tarvitsisi eikä hän saisi sitä enää koskaan avata tuolle miehelle, vaikka tahtoisikin.

Silloin hänen päänsä nousi ja hän saneli itsekseen tavu tavulta: »Minä kestän ja minä myöskin avaan!» — Sitten hänen tuli niin hyvä olla, hän olisi voinut vaikka huutaa.

Liisa tarttui oven kahvaan kuin huomaamattaan. Avain vääntyi. Ovi tuntui auenneen kuin itsestään ja hänen koskettamattaan. Ja kun se oli tuskin raoittunut ja kun hän oli heittäytymäisillään toisen syleilyyn ja huutamaisillaan — niin silloin hieman hämillinen ja Liisan mielestä niin sanomattoman kylmä ja välinpitämätön ääni sanoi:

»Hyvää päivää, Liisa! Tulin katsomaan sinua, kun kuulin sinun olleen sairaana.»

Liisan ilonhuuto soi vielä hänen sisällään, kun ulkokuori oli jo jähmettynyt ja hän kykeni äänen särähtämättä sanomaan: »Kah, Erkki!» vaikka aivan yhtä helposti olisi voinut kiljahtaa: »Voi Erkki!»

»Niin, hyvää päivää. Hauska, että tulit katsomaan…»

Ja iloisena, että oli sittenkin hillinnyt itsensä, hän jo silmäsi ympäri eteisen ja sanoi mahdollisimman arkisesti:

»En tiedä, voinko pyytää sinua sisään, kun kaikki on niin sekaisin?»

»Niinkö? No, mitäs se haittaa. Sinähän olet ollut sairaana etkä siivoojana. Mutta jos pidät parempana, niin mennään ulos kävelemään?» Sanoi toinen ja ihmetteli itsekseen, mitä varten hän oli vaivautunut ottamaan selville tuon naisen osoitteen ja käymään täällä, kun se ei ollut sama nainenkaan, jota hän oli hakenut, vaan aivan vieras ihminen. Mutta hän astui kuitenkin eteiseen kuin lähempää todetakseen, ettei tuo ollutkaan se Liisan katse, jonka hän oli ennen nähnyt, vaan jonkun potilaan, että hän tuon vieraan potilaan nähdessään oli huomannut siinä jotakin yhtäläisyyttä Liisan kanssa ja siitä johtunut ajattelemaan tuota Liisana. — Eivätkä nuo olleet Liisan kasvotkaan, entisen kauniin ja loistavan Liisan, vaan jonkun muun esikaupungin puurähjässä asuvan sairaan naisen, ihmisen, josta hänen nyt pitäisi tehdä terve ja elävä. Ja jos hän ei pystyisi tekemään terveeksi, niin silloin sanottaisiin tietysti, että hän oli tuon naisen tappanut…

Silloin tuli Liisa ja kuin armahtaen hänet neuvottomuudestaan otti hatun ja kävelykepin, ja kun nauloissa ei näkynyt olevan tilaa niille, pani ne kainaloonsa ja hellästi harteista kädellään työntäen ohjasi hänet kamariin, pani hatun pöydälle, kepin ovenpieleen ja naurahti kuin poistaakseen kireän tunnelman.

Silloin alkoi Erkistäkin täälläolo tuntua luonnollisemmalta ja hän jo kysäisi hajamielisenä:

»Miten olet nyt voinut?»

»Mutta mitä sinä…? Luuletko ihmisen voivan sairaanakin hyvin? Istu nyt tänne äläkä katsele ympärillesi! Sillä jos täällä on siivotonta, niin syy on siinä, ettei sinua ole odotettu tulevaksi.»

Hän oli lisäämäisillään vielä »enää», mutta osasi ajoissa estää sen luiskahtamasta. Erkki istuutui ainoaan nojatuoliin, heitti jalkansa toisen polven päälle ja sanoi paljon kylmemmin ja virallisemmin kuin mitä hän oli tänne tullessaan osannut ajatellakaan:

»Minä kuulin vasta pari päivää sitten sinun sairastaneen koko kevään. Olen lähdössä nyt lopultakin pois Helsingistä — ajatteles, nyt vasta voi sanoa olevansa niin valmis, että pääsee pois! Matkustan jo luultavasti huomenna, ja sittenhän minulla ei kai ole enää paljoakaan asiaa tänne. — Niin, eilen en ehtinyt vielä tulla katsomaan sinua, mutta tänään olen täällä jo toista kertaa. Minun oli yksinkertaisesti tultava, sillä tahdoin nähdä vointisi, ja minä olisin juossut täällä vaikka sata kertaa, ellen ennemmin olisi tavannut sinua!»

»Olihan kauhean kiltisti tehty, että muistit tulla», sanoi Liisa ja itsekin tiesi sen sanovansa niin mahdollisimman naiivisti, että se olisi voinut nostaa toisen aivan yhtä hyvin raivoksi. Mutta Erkki ei ollut tietävinäänkään, vaan lisäsi rauhallisena:

»Meillähän olisi oikeastaan hyvin paljon puhuttavaa — viime vuodesta.»

»Niin, viime kesä oli tosiaan kaunis, mutta syksy ikävämpi — ja työtä paljon. Luulen, että tänä kesänä on ollut kylmempää.»

»Talvella kyllä odottelin tietoa sinusta, mutta turhaan. Soitin sitten liikkeeseesi, mutta et ollut siellä. Myöhemmin sain tietää, että olit muuttanut liikkeestäsi pois, mutta sanallakaan he eivät maininneet, että sinä olitkin sairas. Sitten olit muuttanut asuntoa. Kyselin tuttavilta, mutta kun hekään eivät tienneet mitään, päätin vasta suurimman työtulvan mentyä ohi ryhtyä järjestelmällisesti työskentelemään tunnin päivässä sinut löytääkseni. En tehnyt sitä aikaisemmin senkään vuoksi, että nyt valmistuttuani saisin enemmän aikaa ja rauhaa tavata sinua.»

»Yhden vuorokauden ajan? Matkustathan huomenna!»

»Älähän kiirehdi asioiden edelle. Kerron vielä senkin. Mutta ensin tahtoisin vain tietää siitä viime syksyisestä…»

»Sinusta kai on nyt hauska päästä viimeinkin Helsingistä pois, vai?» joudutti toinen väliin katkaisten lauseen kesken.

Erkki katsahti kysyvänä toiseen ja huomasi teeskennellyn backfisch-ilmeen tämän kasvoilla. Hänen vilkkautensa katosi silmänräpäyksessä, sillä hän oli arvannut oikein. Pistäen juuri sytyttämänsä savukkeen kuppiin hän nousi ja astui keskelle lattiaa Liisan eteen:

»Älä viitsi, Liisa!»

»Ole hyvä ja istu», jatkoi toinen entiseen tapaansa.

»En!» kuului lyhyesti. »Sinä et näy tahtovan, että minä puhuisin mitään vanhasta. Syytä en tiedä. Mutta olkoonpa mikä tahansa, voisit silti kuunnella sellaista, jonka vain minä tiedän, mutta sinä et. Mutta jos luulet, että meidän on parempi jättää kaikki asiat selvittämättä ja rempalleen, niin olkoon menneeksi! Silloin emme ainakaan voi riidellä. Puhutaan siis vain nykyisyydestä — vai onko parempi, että minä menen?»

Liisa ei vastannut mitään. Toinen oli niin valmistautunut kaikkea tällaista vastaan, ettei terä voinut enää viiltää. Hetkisen turhaan odotettuaan kieltoa tai käskyä Erkki istuutui, oli tuokion hiljaa ja alkoi sitten uudelleen ja hillitymmin, katsellen koko ajan rehellisesti vastapäätään istuvaa naista, vaikka tämä viimeisen käänteen aikana oli menettänyt asenteensa ja painanut päänsä alas:

»Kun me emme saa puhua enää vanhoina tuttavinakaan, niin sallitko, että olen lääkärisi? Jos en saa muuten kysyä sinulta mitään, niin voinko edes lääkärinä tiedustella vointiasi?»

Liisa tunsi vain veren tulvivan päähänsä. Hän ei voinut millään lailla selittää itselleenkään oikukasta mielentilaansa: hän vain tahtoi repiä kirvelevästi ja tunsi vimmattua kiukkua kuin lapsi, jonka ei anneta lyödä pieniksi muruiksi omaa leikkikaluaan. Hän tunsi kyynelten yrittävän purkautua esille, yhtä paljon kiukun kuin jälleennäkemisen ilonkin kyynelet — ja niitä peittääkseen ja estääkseen hän nousi ja astui ikkunan luo selin mieheen. Hän olisi tahtonut tunnustaa, ettei hän itse voinut puhua mitään, kun vielä näkymätön itku salpasi kurkun, mutta ponnistettuaan sai vain kalseasti sanotuksi:

»Minulla ei ole mitään kerrottavaa. Puhu sinä.» Mies tunsi katumusta jyrkistä sanoistaan, joilla oli saanut toisen luopumaan asenteestaan, mutta myöskin hymyili ajatellessaan, että Liisa jätti sanomatta kaksi sanaa: »kun voit». Nyt hän tiesi, ettei ollut tullut turhaan ja ettei hänen tarvinnut lähteä, kun molemmat kuitenkin tarkoittivat jäämistä. Mutta ilmeisesti oli myöskin parempi, ettei hän puhuisi Liisalle mitään siitä, josta hän juuri oli aikonutkin ja jota varten hän oli tullut. Sillä jo tällä ajalla hän ehti huomata tytön hermostuneeksi, eikä tarvitsisi suurtakaan mielenliikutusta, ennenkuin Liisa olisi suorastaan hysteerinen. Käsien vapiseminen äsken hänen näennäisesti rauhallinen ollessaan ja suupielen pieni värähdys kesken hymyn olivat jo kielineet hänelle jotakin.

Erkki hämmästyi kaiken sen havaittuaan ja todettuaan. Sillä nyt tuolla ikkunan ääressä ei enää seisonutkaan se nainen, jota hän niin usein oli päivisin, päästyään repimästä ilkeitä ruhjevammoja ja kuromasta kiinni pahoja puukonviiltoja, riisuessaan valkean takkinsa ja vetäessään toisen puvun päälleen, ajatellut pitkän iltansa ohjelmaa laatiessaan. Ja tuo ei ollut se sama, jota hän oli ajatellut istuessaan kotona paksujen ja rumakuvaisten tieteellisten kirjojensa keskellä, ei sama nainen ja ihminen, vaan tapaus, joka hänen piti selvittää, parantaa ja tehdä hänestä juuri se entinen Liisa! Mutta jos hän ei siihen pystyisi, niin ensiksikin hänen tunnonrauhansa olisi mennyttä ihmisenä ja toiseksi hän ei voisi itselleenkään tunnustaa olevansa lääkäri.

»Kuule, voitko sanoa, kuka lääkäri sinua on hoitanut sairautesi ajan?» kysyi hän äkkiä.

Liisa mainitsi epäröiden jonkun nimen, sillä häntä ei ollut varsinaisesti hoitanut kukaan. Se iankaikkinen köyhyys! — Ainoastaan äiti oli käynyt lääkärin luona puhumassa liikarasituksesta ja pyytämässä vahvistavia lääkkeitä. — Kun Erkki kysyi myöskin itse tautia, ei toinen voinut sanoa sen nimeä, vaan ainoastaan oireet, itse kivut ja seuraukset.

»Kertoisitko minulle jotakin — miten nyt sanoisin — mielentiloistasi? Tunnetko itsesi joskus rajun iloiseksi, onko välillä suuria alakuloisuuden puuskia ja nukutko hyvin?»

»Kyl-lä! Minä luulen, että olen hiukan hermostunut. Unta on iltaisin mahdoton saada. En voi sille mitään, että juuri, kun alan vaipua uneen, alkaa tuntua kuin olisin elävältä suljettu ruumisarkkuun ja tuskaisena koetan päästä siitä pois, ennenkuin tukehdun. Tuo toistuu joka kerran, kun yritän nukkua. Ja se on niin kiduttavaa, että pelkään koko sänkyä ja unta.

»Se on hirveätä varmasti. Entä kuume iltaisin?»

»Ei ole. Olen mitannut usein, kun ensin pelkäsin, että keuhkot… Mutta onneksi ei taida olla sitä pelkoa.»

»Hyvä!» ajatteli itsekseen lääkäri ja piti jokseenkin selvänä: ensin äärimmilleen jännittyneet ja ärtyneet hermot, sitten nähtävästi vilustuminen ja lievä keuhkokuume, sen jälkeen pitkäaikainen yleinen heikkous ja pilalle menneet hermot — tai niinkuin maallikot sanoisivat: elämänhalun puute ja ärtyisyys.

Mitä lääkkeitäkö? — Toinen ei voinut kertoa sitäkään, että rahanpuute oli estänyt sellaisia hankkimasta muulloin kuin vähän aikaa alussa. Tai oikeammin Liisa itse oli vaikenemisellaan estänyt äidin viemästä ainoita rahoja hänen takiansa lääkärille ja apteekkarille uskoen selviävänsä ilman lääkkeitä ajan parantamana. — »Lääkkeitäkö? — En minä oikein tiedä. — Jotakin ruskeata pullossa…»

»Tuotkos ne pullot tänne?»

»Mitä varten?»

»Tahtoisin nähdä niitä. Sinut täytyy nyt heti saada voimistumaan, muuten siitä voisi hyvin helposti olla joitakin ikäviä ja vaarallisia jälkiseurauksia, pahempia kuin — kuin luuletkaan.»

»Surettaisiko se sinua?» Ja hän nauroi niin herttaisen sydämellisesti, mutta kuuli sitten oman naurunsa ja häpesi sitä. Hänhän ei ollut tahtonut nauraa, vaan ainoastaan sanoa: »Älä pelkää, en minä enää kuole! Tästä aamusta lähtien olen päättänyt elää!» Ja kun Erkki toistamiseen pyysi lääkepulloja, sanoi hän vain: »Kun en tiedä, mihin lie viety jo.»

»Vai niin», sanoi Erkki kuin tyytyen siihen selitykseen, mutta katsoi koko ajan toista kiinteästi kasvoihin, silmiin, rintaan ja käsiin — kaikkeen, mitä puku ei verhonnut, niin tarkkaan, että Liisa jo kiusaantui. Sitten hän silmäili huonetta: miehen takki tuolinkarmilla, nahkasäärystimet ja kengät sängyn alla, sängyn vieressä paljon tuhkaa ja savukkeenpätkiä. Ovi keittiöön oli auki, siellä oli pöydällä kirjoituskone pullon, appelsiininkuorien ja paperien välissä, tuoleilla papereita, nurkassa ja sängyssä vaatteita, naulassa iso esiliina ja Liisan oma hattu — hän muisti sen viime kesästä.

»Teillä asuu joku vuokralainen?»

»On, mutta ei hän tule kotiin, sen vuoksi nyt voimme…»

»Sinullahan on velikin?»

»Niin, mutta hän matkusti juuri äsken maalle.»

»Kuinka äitisi jaksaa? — Herttainen täti! Me olimme niin hyvissä väleissä ja viihdyimme niin hyvin toistemme kanssa silloinkin, — kun sinä et ollut kotona.»

»Kyllä hän hyvin jaksaa. Hän on — on työssä juuri nyt.»

Vai niin, — ajatteli taas Erkki ja luuli vähitellen aavistavansa sen, miksi hän ei ollut päässyt tänä aamuna sisälle, vaikka oli kuullut liikettä, miksi häntä ei nyt aiottu pyytää istumaan, miksi täällä asui vuokralainen muutenkin liian ahtaassa huoneistossa, miksi lääkärinhoito oli ollut puutteellista. Ja hän koetti kysyä niin luonnollisesti kuin toverien kesken voi:

»Ikäviä nämä tällaiset sairastelemiset jo senkin vuoksi, että työt joutuvat kärsimään ja monta hyvää suunnitelmaa menee hukkaan. Sinullekin tuotti tämä kaikki varmasti suurta hallaa, kun sait olla niin kauan ilman suurta tirehtöörinpalkkaasi?»

»Kuule, mitä varten sinä tutkit ja tentit minua! Usko nyt: minussa ei ole mitään vikaa! Minä olen terve, niin äärettömän terve, hyvinvoipa ja kaunis ja rikas kuin tarvitseekin. Anna minun olla nyt rauhassa! Puhutaan jostakin muusta — sinusta.»

»Puhutaan sitten minustakin», myönsi hän ja veti liivintaskustaan pienen laatikon, otti sieltä esille pienen, kiiltävän esineen kuin puuterirasian, josta läksi kaksi pitkää lankaa. Langanpäät hän pani korviinsa — ihme, miten lääkärin näköinen hän nyt olikin, välähti Liisan mielessä, sillä Liisa ei ollut tullut koskaan ajatelleeksi Erkkiä lysoolinhajuisessa vastaanottohuoneessa ja valkea takki päällä kuin parturilla. — Niin Erkki astui nyt Liisan eteen aikoen pistää sen rasian hänen poveensa. Nainen nousi pystyyn, mutta toinen rauhoitti häntä ja silmäsi puvun rinta-aukkoon hymyillen varmaa hymyänsä. Silloin Liisa peräytyi tuolin taakse, katsoi silmät avonaisina ja kysyvinä, hämmästyneenä ja pelokkaana:

»Ei! Erkki — ei!»

»Mutta etkö ymmärrä, minähän aion tutkia sinut…»

»Älä koske minuun! — Mitä sinä tuijotat minuun koko ajan kuin olisin tehnyt rikoksen? Älä katso minua. Mene pois ja anna minun olla rauhassa. Mitä olen minä tehnyt, kun tuolla tavalla kiusaat ja vakoilet?»

Hänen silmänsä olivat kuin kauhusta levällään, ja toinen seisoi toisella puolen tuolia ymmällään. Mikä tuota naista vaivasi, kun pelkäsi häntä noin? Epäilikö hän olevan itsessään jonkin sellaisen taudin, jonka parantumiseen hän ei uskonut? Tai tahtoiko hän vain säästää itsensä siltä uutiselta, että hänessä piili se todella. Vai oliko se vain jotakin muuta tilapäisempää, turhaa kainoutta? Kenties vain jonkin alusvaatekappaleen ommel, joka oli ratkennut ja oli vielä neulomatta. Vai jotakin paljon pahempaako, niinkuin spitaalitautisella naisella, joka ei voi näyttää rakastajalleen taudin syömiä rintojaan kuolemaantuomitun merkkinä!

»Kuule, Liisa», hän sanoi rauhoittaen, »sinä pelkäät minua, vaikka näen hyvin, että olet ollut sairas ja luultavasti olet vieläkin. Näen myöskin, ettei sinua ole hoidettu tai se ei ainakaan ole auttanut mitään. Mutta minä parannan sinut, vaikka karkaisit käsissäni kuin pieni lapsi, sillä sinä et kestä kauan tuossa kunnossa. — Eikö niin, Liisa?»

Hän asetti langat uudelleen korviinsa, astui toisen luo ja pani kätensä hänen olkapäälleen suojelevasti kuin hyvä setä. Mutta toinen peräytyi yhä ja kuiskasi hätäisenä ja rukoilevana:

»Erkki! Ymmärrätkö? Me emme saa… Minä en kestä sitä enää…»

Miehen käsi valahti alas hänen olkapäältään: »Mitä — Liisa?»

»Sitä, jotta sinä et saa koskea enää minuun.» Hän sanoi sen niin nöyränä, anteeksi pyytävänä ja kärsivänä, että Erkki huomasi, ettei tämä pelännyt häntä, vaan ainoastaan puolusti itseään, puristi kouristuksenomaisesti avonaista kaulustaan kiinnemmäksi, katsoi miestä rukoillen ja pudisti verkalleen päätään kuiskaten: »Ei, ei!» Nyt kaikki valkeni suurempana kuin hän oli osannut aavistaakaan. Nainen, joka ei kerran ollut pelännyt hänen kättään, niinkuin nyt spitaalitautisen kosketusta — hän huomasikin itse olevansa nyt se spitaalitautinen, joka saattoi tartuttaa — eikä ollut paennut hänen katsettaan, pelkäsi nyt häntä lääkärinäkin koskettamasta ruumistaan. Ei, nainen ei sittenkään pelännyt ruumistaan, vaan tahtoi vain säilyttää sielunsa ja oman itsensä, jonka hän uskoi löytäneensä takaisin. — Nyt Erkki astui kehottavana ja pyytävänä hänen viereensä ja puhui kuin ymmärtäväinen opettaja erehtyneelle suosikkioppilaalleen:

»Älä pelkää sitä, Liisa. Minäkään en tahdo, että se jatkuisi enää. Me olemme nyt niinkuin silloin kerran alussa, muistatko? Kaikkihan on nyt aivan toisin… Ja mehän voimme tietysti, mitä me tahdommekin. Ja kaikki on niin hyvin jälleen…»

»Ole hiljaa äläkä muistuta minulle siitä!» Liisa huusi kiivaana, mutta vaipui sitten nojatuoliin ja painoi otsansa alas käsiinsä. Erkkikin istui huokaisten toiselle puolelle huonetta häntä vastapäätä, ja nyt hänessä ei ajatellut taas ihminen, tuttava eikä ystävä, vaan lääkäri. Hän näki, mikä tuon naisen oli kuluttanut ja syönyt voimattomaksi, hysteeriseksi ja araksi. Ei niinkään paljon sairaus, sehän oli ollut lievää, vaan erotiikka, ensin liiaksi kuluttava ja tyydytetty, sitten tyydyttämätön ja pidätetty, ylirasitetut henkiset ponnistelut ja tuskat. Tuo kaikki yhden näkymättömän voiman, erotiikan seurauksena, joka noiden toisten seuraamana voi tehdä ihmisestä mielipuolenkin, jos tahtoo. »Hermot riekaleina», hän ajatteli, »tehdään kokonaan uudet.» Ja ääneen hän virkkoi, rauhallisesti, mutta varmasti:

»Me jätämme tutkimisen nyt, Liisa. Mutta vielä tänä iltana minä tulen uudestaan silloin, kun äitisi on kotona. Meidän on parempi tutkia sitten, kun hän on lähellä. Sano suoraan, saanko tulla!»

»Kyllä, miks'ei», hän vastasi epävarmasti.

»Ehkä on muutenkin parempi, että minä puhun äitisi kanssa. Sillä jos sanonkin nyt jotakin vain sinulle, niin sinä et usko minua kuitenkaan. Yksi ehto on, että sinä tottelet minua ja teet tarkoin, niinkuin minä sanon. No, älä sentään pelkää, ei se silti ole mitään vaarallista! Toiseksi sinä et mene toimeesi yhteen kuukauteen, vaan olet kauniisti kotona ja lepäät…»

»No sen ainakin voin helposti luvata», keskeytti Liisa puoleksi nyyhkyttäen ja puoleksi nauraen.

»Niin, niin. Puhun tosissani. Sinä et saa toistaiseksi tehdä mitään muuta rasittavaa tai kuluttavaa kuin mitä käsken tai lupaan. Ymmärräks? Ei mitään mammonantavoittelua. Kaikki yleensä sanovat, että potilaana on hyvä ja hauska olla, kun niin paljon hemmotellaan. Mutta joskus se ei ole helppoa juuri sen riivatun mammonan takia. Mutta sellaiset asiathan aina järjestyvät. — Eijei, älä pelkää, en minä aio vaatia sinulta suuria lääkärinlaskuja! — Tarkoitan vain, että siirrät tuon kirjoituskoneesi ja paperisi nurkkaan etkä koskekaan niihin.»

»Mutta miten sinä luulet…? Miten minä olisin ilman rah… työtä?»

»Minä järjestän sinulle tarpeeksi työtä: paljon nukkumista, paljon syömistä, aluksi varovaisesti auringonkylpyjä, myöhemmin vedessä pulikoimista ja…»

»Ei käy päinsä potilaan palkalla!» julkaisi toinen juttelusta virkistyneenä sen salaisuutensa, jota hän oli koettanut peittää.

»Juu-uh! — Minä olen jo ehtinyt ajatella senkin puolen. Jo äsken oli minulla eräs ehdotus valmiina, mutta en oikein uskaltanut sitä esittää, vaan ajattelin, että puhun vasta sitten illalla. — Se on tämä: minä otin kuukausi sitten muutamien tuhansien lainan, kun luulin sitä tarvitsevani. Mutta kun nyt sain viransijaisuuden ja viikon kuluttua pääsen herrana kunnanlääkärinä vetämään tikkuja mummojen varpaista ja kirjoittamaan totilaseja tukkipomoille, niin en tarvitse sitä lainaa ja maksankin sen jo nyt takaisin, jos sinä et ota sitä suosiollisesti käyttääksesi.»

»Mitä minä siitä?»

»Sittenpähän näet. Minä kyllä puhun asiasta äidillesi illalla. Lisäksi minulla on kyllä paljon muita ehdotuksia, mutta ensin otan niistä äitisi hyväksymisen, niinkuin sanoin, sillä sinä näyt ennakolta päättäneen vastustaa minua kaikessa.» Hän nousi ja otti hattunsa, mutta ei tarjonnut kättään hyvästiksi. »Voit miettiä asioita iltaan saakka. Kyllä minulla on muutamia kahdenkeskisiä ehdotuksia sinulle itsellesikin, mutta niistä en puhu mitään.»

»Mutta jos en tottele teitä missään, tohtori?»

»Kyl-lä!» hän huusi varmana eteisestä ja meni. Hän läksi juuri silloin parhaiksi, kun huomasi Liisan jo rauhoittuvan ja alkavan hymyillä. Jos hän olisi jäänyt hetkeksi, olisi heidän kai täytynyt uudelleen kosketella vanhoja asioita, ja silloin olisi kaikki mennyt pilviseksi ja kyyneleiseksi jälleen. Väsyttämättä toista hän oli saanut tämän jo hiukan kuuntelemaan sanojaan, ja se aluksi riittikin. Eipä silti, pitäisihän heidän vielä joskus puhua menneiden tapahtumienkin syistä ja seurauksista, mutta ensin olisi nykyisyys saatava näyttämään tarpeeksi valoisalta, ettei menneen katkeruuden heijastus jaksaisi sitä enää himmentää. Ne asiat saisivat nyt olla rauhassa niin kauan kuin ne tulisivat esille itsestään ja nostamatta.

Liisa ei oikeastaan tarkoittanut, että Erkki olisi niin pian lähtenyt. Hänellä tuntui olevan vielä jotakin sanottavaa. Hän huusi toisen jälkeen eteiseen, mutta kun vastausta ei tullut, juoksi hän itse sinne ja portaille, mutta mitään ei enää näkynyt, hän oli mennyt jo portistakin.

»Hullu mies! Mikä hänelle nyt tuli?» aprikoi Liisa kuin ihmeissään.

Mutta Erkille ei ollut tullut mitään. Hän istui autossa ja katsoi kelloa, ehtisikö vai eikö ajoissa nostamaan pankista ennen sen sulkemista sen kymmenentuhatta, josta oli Liisalle puhunut.

»Hullu mies, pelkäsikö hän minun iankaikkista ja typerää itkemistäni!

Mutta enhän minä häntä itkenyt.»

Liisa seisoi nyt keittiön ikkunan ääressä katsellen pihalle, mutta ei ajatellut mitään. Kaikki oli käynyt niin nopeasti, että hänen vastarintansa oli murtunut ja mennyt hukkaan. Kummallinen käänne… Puoli vuotta hän oli saanut ponnistella saadakseen ajatuksensa irti Erkistä, mutta juuri nyt, kun hän oli alkanut tuntea vapautuneensa niistä kivuistaan, tuli tämä itse. Sattuma vai mikä se oli, joka teki hänen monien päivien ja unettomien öittensä tuskailut, pahoittelut ja kyyneletkin tarpeettomiksi?

Niin no, olihan oikeastaan kuitenkin käynyt kaikkein parhaiten. Eihän hän ollut vihannut Erkkiä. Miksi heidän siis olisi pitänyt erota niin väkivaltaisesti? Vaikka eihän oikeastaan olisi sen parempi, jos he nytkin sopisivat näennäisen ystävyyden ennen toista eroajistaan. Sitäkin varmasti tulisi aina häiritsemään muisto siitä, että he olivat kerran olleet toisilleen kaikki kaikessa, mutta tuli oli sitten sammunut ja he yhdessä koettaisivat löytää jotakin lämmintä tai käyttökelpoista kylmistä poroista. Sekin olisi turhaa kaivelemista ja valheellista itsensä ja toisen lohduttamista nokisilla hiilillä lämmön asemesta. Siispä: ei mitään sopimuksia enää heidän välilleen…

Mutta nyt? — Nyt heitä ei odottanut mikään ja kuitenkin kaikki. Edessä tulisivat olemaan jonkinlaisen suloisen odotuksen päivät samoin kuin ensiaikoina. Kaikkeen liittyisi hienon hieno jännitys, mitä tapahtuisi tänään ja huomenna. Ja vaikka kaikki päivät olisivatkin aivan toistensa kaltaisia, olisivat ne kuitenkin niin monivivahteisia.

Nyt Liisa uskoi, että jos mies ja nainen ovat joskus korventaneet parhaimmat tunteensa liiallisessa leimussa kirveleväksi käpryksi, niin pitkän eron jälkeen, naisen kyynelten ja miehen katumuksen voimalla ne voi saada jälleen yhtä ehjiksi ja tuoreiksi kuin ne olivat syntyessäänkin. Olihan Jenny-rouvan hoivaama kukka tuossa kamarin ikkunalla nyt kukkiessaan yhtä punainen ja kukat yhtä verentäysiä kuin viime kesänäkin vaikka se olikin menettänyt kaikki lehtensä talvella ja oli ollut vain kuiva ja katkeileva risu.

Liisa harhaili ja pysähtyi seisomaan keskelle kamarin lattiaa, miettimään ja muistelemaan, sillä hän oli aivankuin lähtenyt jotakin hakemaan, mutta ei muistanut mitä. Huone oli ihmeen valoisa. Eihän aurinko ollut paistanut sinne koskaan ennen, mutta nyt se paistoi? — Ei, vaan se heijastui sinne vastapäisen kivimuurin ikkunoista — ja ihmeellistä: valo oli heijastuessaankin aivan yhtä kirkas kuin jos se olisi tullut suoraan.

2.

Tauno tunsi itsensä melko tärkeäksi jättäessään asemalla tavaransa säilytettäviksi ja kävellessään laiturille. Aina ennen, kun hän oli iltaisin sattunut kävelemään täällä huvikseen puolituntisen, oli hän tuntenut lievää joutilaisuutta. Hieman kadehtien hän oli katsellut miesväen vapaata junaan menoa ja junasta tuloa, aivankuin heillä olisi ollut aikaa ja varaa kulkea mihin halutti. Mutta tuon hienon kateuden oli myöskin haihduttanut pieni huvi: katsella ja kuvitella, että jos hänellä olisi rahaa yhtä paljon kuin tuolla tai tuolla nahkalaukkuisella ja arvokkaalla herrasmiehellä, niin minkä hän noista kulkevista naisista huolisi daamikseen, suosikikseen ja helliteltäväkseen. Totisesti se nuori nainen saisi häneltä hemmotteluja ja mitä kaikkea vain rahalla käsiinsä saisi. — Hän katseli kasvoista kasvoihin ja vaatteista toisiin. Ja vain pari tai kolme sattui tulemaan, joiden kulkua hän syrjästä ahmi katseillaan ajatellen, miten ylevää olisi saada noin edustava nainen omiin nimiinsä, kulkea hänen kanssaan kadulla, nousta häntä kädestä auttaen autosta ihmisten katsellessa tai astua hänen rinnallaan jonkin suuren ravintolan tanssiparketille syrjäisten naamojen kääntyessä heidän askeltensa mukaan. — Tuo kaikki oli ollut vain kuvittelua silloin, mutta nyt hän tunsi olevansa tasavertainen noiden miesten ja naisten kanssa. Hän astuisi niiden kanssa samaan junaan ja hänellä oli nyt yhtä tärkeä matka kuin heilläkin.

Mutta niin tärkeä kuin hänen matkansa juuri tuolla junalla olikin, piti hänen sattuneiden esteiden vuoksi lykätä se huomiseen ja neuvotella ja järjestää sitä ennen muutamia tärkeitä asioita insinööri Vareisen kanssa, jota hän nyt odotti luokseen neuvottelemaan. Ikävä vain, ettei se mies tullut, vaikka hän oli odottanut jo puoli tuntia ja veturi höyrysi sakeinta savuaan sen näköisenä kuin heti kiljahtaisi ja lähtisi.

Silloin muistuivat Taunon kuvittelujen lomassa mieleen Jenny-rouvan ankarat kasvot hänen matkalaukkua pakatessaan. Häntä kipaisi pieni pelkokin, että äiti sittenkin tulisi jäljestä asemalle katsomaan pojan lähtöä. Hän käveli eteishallin nurkkaan siltä varalta, jos äiti itse tai Liisa tulisivat vakoilemaan, sillä junasta he eivät häntä etsisikään. Koko ajan hän tarkkasi ovelle ja odotteli Vareista haihduttamaan hänen jäämisestä johtuvaa pelkoaan ja huonoa omaatuntoaan.

»Kah, lordi!»

Kioskissa hänen selkänsä takana vilkutti silmiään tästä tapaamisesta hyvin iloiseksi tullut neitonen, vetäen sormin mustaa pojantukkaansa sileäksi. Hän oli Johanssonin Betty, joka vuorotteli toverinsa kanssa täällä kioskissa päivällä ja lisäansioita saadakseen tarjoili illalla ylimääräisenä siinä »Puisto»-kahvilassa, jonka vakinainen vieras Tauno oli..

»Kuule, lordi. Ethän sinä mihinkään matkusta! Älä jätä meitä!»

»En vielä tänään, mutta huomenna lähden viettämään kesää muutamaan kartanoon. En päässyt vielä tänään, kun lupasin mennä erään toverini kanssa huviajelulle merelle.»

»Ai-ii! Suurenmoista! Minuako aiot pyytää mukaasi? — Oikeastaan voisin

lähteäkin, jos vain saisin Dagmarin vaihtamaan iltavuoroja kanssani. —

Kuule!» hän toimitti kertaakaan henkäisemättä välillä. »Mene meille,

Dagmar on nyt juuri kotona. Kysy jo valmiiksi, eikä hän suostuisi.

Mutta älä sano, mihin mennään, muuten Dagmar itse tahtoo mukaan.»

»Jassoo, mukaanko? Se olisi kyllä hauskaa, mutta en oikein tiedä…

Mitä mahtanee toverini ajatella», koetti Tauno hienoksittain estellä.

»Yksi mies taivutetaan. Odota minua meillä ja lähetä Dagmar tänne. Tulen sitten itse kotiin pian. Ai, mutta kuule! Tai ei, mene nyt vain, niin siellä tavataan!»

Taunon mielessä hypähti jokin tasakäpälää. Nyt hän ei oikeastaan olisi enää Vareisen tulosta välittänytkään. Ikävä vain, ettei hän voinut naiselta kieltää mitään, vaikka tiesi, ettei Vareinen suostuisi merimatkaan kuitenkaan. Koko se mies tuntui nyt jo tarpeettomalta — ja siinähän hän juuri tulikin.

Tauno heti selitti menevänsä erääseen boksiin lähelle rantaa ja siellähän he voisivat illalla ennen lähtöä tavata.

»Mitä sinä sinne?» kysyi toinen ynseänä. »Odota jossakin muualla, mene vaikka kotiisi.»

»No mutta ymmärräthän, etten voi näyttäytyä siellä, kun olen jo matkalla Lampelaan! — Tule mukaan, niin minä esitän sinut sen boksin emännälle!»

Tauno esitti »insinööri» Vareisen ja Betty heti innostuneena selitti, miten he Taunon kanssa olivat juuri päättäneet, että hänkin tulisi mukaan huvimatkalle. Vareinen yritti näyttää totiselta, mutta toinen ei antanut suunvuoroa, vaan pyysi, että »inshinööri» — ranskan ja suomen sekaisesti ääntäen — että inshinööri tekisi hyvin ja menisi Taunon kanssa heille siksi aikaa kuin hän pääsisi kotiin ja jouduttaisiin lähtemään. Ja nainen hymyili Vareiselle aivankuin ei olisi hymyillyt yhdellekään miehelle ennen häntä, että on niin hauska tutustua inshinööriin, kun Tauno on teistä niin usein puhunut.

»Mistä pirusta sinä tuon naisen löysit kiusaksi?» kysyi Vareinen matkalla.

»Älähän sano mitään, ennenkuin tutustut. Se on hauska daami!»

»Mutta älyät kai, ettei hän voi tulla mukaan. Saat itse selittää nyt asiat.»

Mutta Tauno ei sitä oikein älynnyt. Hän ei ymmärtänyt, miks'ei hauska nainen voisi tulla heidän mukaansa… Nyt hänelle ei matkan tarkoitus tuntunutkaan olevan enää niin tärkeä, kun sille oli tullut tummatukkainen, iloinen ja pirteä sivutarkoitus. — Mutta hän ei puhunut Vareiselle mitään. Ei viitsinyt väitellä mielestään itsepäisen, jäykän ja peräänantamattoman toverinsa kanssa, vaan toivoi asioiden järjestyvän itsestään. Hän vain vei insinöörinsä sopimuksen mukaan tyttöjen asuntoon, jossa juuri kasvojaan pesevä ja märkäkätinen Dagmar otti heidät vastaan.

Vareinen seisoi tikkuna, kädet selän takana, katsellen, kuinka lordi heittäytyi tuttavalliseksi talon kanssa näyttääkseen ja kehuskellakseen hänelle tyttötuttavuuksistaan. Eikä Dagmar-neiti, joka teeskennellen nauraa kikatti jokaiselle tavulle yhtä paljon kuin hänen asuntotoverinsa Betty oli tunkenut tavuja, näyttänyt laisinkaan pitävän pahana pojan röyhkeän tuttavallista käytöstä. Hän vain nauroi omaa peseytymistään, pörröisen tukkansa sukimista, tuolia keskellä lattiaa ja sitä, että vieraat olisivat hyviä, istuisivat ja viihtyisivät tässä vanhojenpiikojen talossa, hihhihhihhii…

Mutta Taunolla oli hauskaa.

»Kuule, etkö aio tarjota vieraillesi mitään? Anna nyt edes yksi pusu, jos ryyppyä ei ole.»

Ja toinen kikatti niin, ettei olisi voinut kieltää kumpaistakaan, jos ei antaakaan.

Vareinen mietti, ettei tuo nainen ainakaan ollut tehnyt maailmassa mitään syntiä, sillä synnin esivalmistelut naurattaisivat häntä varmaankin niin, että toinen lähtisi sitä ennen karkuun.

Tauno nousi jo samassa kuin oli istuutunutkin ja näytellen hyvin uteliasta kaula sojossa kurkisteli pöytälaatikkoihin, vaatekomeroon ja pesuhuoneeseen. Sieltä hän toi, kasvot kappalaismaisen hurskaassa ilmeessä, puolen litran vajaan pullon spriitä.

»Älä, kuule, Tauno, älä juo sitä! Sinä et tiedä, mihin Betty sitä käyttää!»

»Bettykö? Käyttääkö hän tätä johonkin erikoiseen ruumiinosaan joissakin sellaisissa erikoistapauksissa?»

»Ei, kuule, sinä et saa! Minä sanon sen», ja hän kumartui kuiskaamaan, »hän käyttää sitä – kasvoihin, hihhihhhiii.»

»Kasvoihin vain», hymähti toinen halveksien ja laittoi kuntoon sekoituksen.

Vareinen otti tarjouksen vastaan mielihyvin voidakseen ruveta paremmin sietämään noita ihmisiä, saadakseen hieman lievitystä jännittyneille ajatuksille ja lyhentääkseen siten päiväänsä lähemmäksi peloittavaa iltaa. Hän tunnusti itselleen, että jos hänen jännittyneisyytensä ja hermostuneisuutensa nousisi koko loppupäivän yhtä tasaisesti kuin tähän asti, niin hän illalla, pahan paikan eteen tultua, vapisisi kuin haavanlehti. Väliin tuo edessä oleva tämäniltainen tuntui houkuttelevan kuin ihana synti, väliin taas tuntui kuin se olisi ollut viattoman miehen murha.

He istuivat tunnin. Vajaa pullo kului pohjilleen ja lasit tyhjenivät. Vareinen tunsi olevansa jo lämmin, mutta pysyi yhä hiljaisena. Tauno näytti olevan jo hutikassa tai ainakin teeskenteli sitä, lasketteli muun lörpöttelyn lomassa ruokottomuuksia, mutta ei saanut Dagmaria maistamaan lasistaan, vaikka olisi kuinka tyrkyttänyt ja opettanut kuin koiranpentua. Tämä vain nauroi yhtä paljon kuin ennenkin, siirtyi lähemmäksi Vareista ja sanoi hakevansa Vareiselta suojaa pikku pojan kädenkoukistuksia ja lähentelyjä vastaan. Hän kysyi myöskin Taunolta, että mitä Betty sanoisikaan, jos näkisi Taunon silittelevän toista. Mutta Tauno ei sitä käsittänyt, hän ei ymmärtänyt, mitä Betyllä voisi olla siihen sanomista. Eihän hänellä ja Betyllä ollut välillään mitään sen enempää kuin hänellä ja Dagmarillakaan, toisin sanoen ei mitään — ainakaan hänen tietääkseen. Vareinen yritti olla kohtelias mutta olikin kömpelö, ja muistaen tämäniltaisen matkansa tuli taas sanattomaksi ja tuijotteli pitkin seiniä. Hän näki myöskin leposohvan rutistuneen peitteen, kun joku oli siinä äsken nukkunut, tietysti Dagmar ennen heidän tuloaan, sen päälle myttyrään jätetyn huovan sekä tyynyn, jossa oli vielä kuoppa naisen pään jäljeltä. Se muistutti hänelle jostakin — esikaupungin puutalossa keittiön nurkassa sairastaneesta naisesta, jonka pään hän oli saanut nostaa syliinsä ja nähnyt hänen poskensa kuopan hien ruskettamassa tyynynpäällisessä. Sen muistaminen teki hänet yhä hiljaisemmaksi.

»Onko sinua koskaan pussattu?» kysyi Tauno karkealla äänellä naiselta yhtäkkiä kesken muun.

Naisen hymy jähmettyi ja hän ei hiiskunut sanaakaan, vaan katsoi

Vareiseen kuin lapsi vierastaen.

»Hhsshh», hillitsi Vareinen Taunoa hienotunteisesti, »muista, että nyt et ole kotonasi, vaan vieraana.»

»Antakaa hänen puhua», asettuikin nainen Taunon puolelle kuin ei olisi käsittänyt, mitä varten Vareinen oli niin sovinnainen. »Antakaa toki pojan puhua, niin saattepa nähdä, että hän filosofoi erotiikasta. Tuo poika oikeastaan ajattelee paljon, mutta tekee vähän. Annetaan hänen ajatella, sillä eihän hän erotiikastakaan muuten välitä. Onhan hyvä, että tulee tyydytetyksi — puhuen.»

»Minä kysyin sinulta, nainen, onko sinua pussattu? Oletko tehnyt syntiä?» tankkasi Tauno yhä.

»No niin, sinä et kysynytkään, voisinko tehdä, vaan ainoastaan, olenko tehnyt. Minun on niin helppo vastata: en», selitti Dagmar luonnollisena ja nyt enää nauramatta.

»Niinhän ne kaikki väittävät. Mutta todista. Näytä!»

Vareinen näytti tuntevan siveellistä pahoinvointia, vaikka tämä toiselta puolen tuntuikin hänestä niin houkuttelevalta. Mutta hän ei voinut mitään sille, että joutui naisen katseen tavatessaan hämilleen sen vuoksi, että tuo toinen oli aivan luonnollinen. Eikä hän muuten käsittänyt ollenkaan naisen muutosta äskeisestä kikattavasta nyt rohkeaksi. Hän ei tuota naista äsken sietänyt, nyt hän ei sitä ymmärtänyt. Ihmetteli vain.

»En näytäkään», puolustihe Dagmar. »Mutta koeta uskoa muuten. Vai epäiletkö? Eikö riitä, kun minä vakuutan?»

»Riittää. Minä uskoni Minä uskoni» Ja hän löi kolmannella kerralla nyrkkinsä pöytään niin, että astiat tanssivat: »Minä uskon!»

Vareinen kauhistui. Hän oli nyt ensimmäisen kerran nähnyt tuonkin puolen Taunossa. Vai oliko hän vain juovuksissa? Mutta tuntui kuin Tauno olisi joissakin asioissa ollut häntä aikaisempi. Eikä hän voinut muuta kuin asettua humalaisen holhoojaksi:

»Ole nyt helkkarissa hiljaa äläkä häpäise naisia!»

»Ei hän niin pahaa tarkoita, poika parka. Ja eikö ole parempi olla muutamissa asioissa rehellinen ja puhua vapaasti kuin salakavalasti pyrkiä johonkin. Ettekö ymmärrä, hänhän vain filosofoi. Täytyyhän hänenkin purkaa voimiaan johonkin, ja eikö ole hyvä, että se tapahtuu noin viattomasti? Voisihan hän tehdä pahempaakin.» Ja Dagmar katsoi nyt Vareiseen melkein paheksuvammin kuin Taunoon.

Tämä näytti unohtuneen miettimään nyt jotakin ja sanoi sitten kuin itselleen: »Vai ei ole pussattu! Ajattelin vain, että kun sinä naurat noin paljon ja pidät suutasi auki, niin kukaan ei saa siihen tilaisuutta.»

Hän heittäytyi leposohvalle ja Vareinen näki nyt hänen päänsä siinä samassa tyynynkuopassa, naisen posken kuopassa, kun Tauno itseään ujutellen jatkoi: »Mutta vaikka ei olisikaan, niin minun viereeni pääset nyt, jos — jos pidät suusi edelleen auki.»

»Et sinä sitä niin tosissasi tahdokaan. Vaikka voisinhan kyllä tullakin, sillä ethän sinä mitään tekisi kuitenkaan, puhut vain. Joku muu suurempi lurjus ei puhuisi, mutta voisi sen sijaan…»

Tuli hiljaisuus, sitten nainen ja Vareinen kuiskivat keskenään jotakin, jota Tauno ei kuullut, mutta arveli sen koskevan itseään.

»Me sitä Dagmarin kanssa ymmärrämme eri hyvin toisemme, niin helvetin hyvin», vakuutteli hän. »Ei kukaan muu oikeastaan ymmärräkään minua. Kotona ei kukaan. Ei Vareinenkaan. Hän luulee minua vain huonosti kasvatetuksi nulikaksi, joka ei pysty mihinkään eikä tee mitään. Mutta Vareinen ei ymmärrä sitä, että ihminen voi ajatellakin. — Ei minua oikeastaan ymmärrä Bettykään. Hän vain rusikoi, mukiloi ja komentaa minua eikä anna koskaan puhua niin vapaasti kuin tuo Dagmar. — Muuten, Dagmar, minä annan sinulle kultaisen neuvon, kun istut siellä sohvalla: älä mene niin lähelle Vareista. Sinä et tunne sitä miestä. Hän on sellainen vanha ja luotettu heikkojen, orpojen ja leskien ritari. Hänen erikoisalanaan ovatkin juuri yksinäiset naiset — niin, naiset, mutta ei kai kuitenkaan lapset.»

Luullen tuntevansa jotakin viittailuja Taunon omaan sisareen ja tämänaamuiseen Vareinen kuohahti, sillä hän oli juuri sattunut ajattelemaan itsensä ja Liisan välistä viimeistä kohtausta. Vai tahtoiko tuo nulikka nälviä häntä siitä, että hänen yrityksensä naismaailmassa olivat menneet aina myttyyn liiallisen äkkipikaisuutensa tai sitten kömpelyytensä vuoksi Hän oli joskus puhellut Taunollekin naisista iltaisin heidän loikoessaan valveilla sängyissään pimeässä kamarissa. Tyhmyydessään hän oli paljastanut kuin luotetulle ystävälle muutamat salaiset ja kaukaiset toiveensa ja myttyyn menneet kokeiluyritykset. Ja nyt tuo poika uskalsi hutikassa pilkata häntä, vieläpä naisen kuullen. Hän ei malttanut olla enää sanomatta:

»Kuvitteletko tietäväsi jotakin vai mitä leuhkat? Minä en tietääkseni ole tehnyt kenellekään mitään sellaista, josta voisi…»

»Siinähän se vika juuri onkin, ettet ole tehnyt. Eihän siinä sitten mitään luonnotonta olisikaan!»

Katsoessaan naiseen Vareinen oli huomaavinaan salaisen ja pidätetyn hymyn tämän huulilla, kun tämä käänsi päänsä toisaalle. Hän itse kimmastui ja nousi pystyyn, ei tiennyt, mitä tehdä, mennäkö ja pudistella poikaa vai juosta pellolle koko talosta.

»Nyt te, hyvät vieraat, rupeatte riitelemään. Emäntä lähtee nyt ja lähettää toisen tilalleen, joka saa paremmin pidetyksi kurissa teidät. Puolen tunnin kuluttua Betty onkin jo täällä. Jaksakaa siis hyvin! — Ja sinä Tauno», lisäsi hän kuin kahdenkesken sanoakseen Taunolle, vaikka Vareinenkin sen tietysti kuuli: »Sinä älä kersku sillä, että tiedät naisista niin paljon ja olet sen vuoksi heidän uskottunsa. Voivat uskotutkin joskus pettää.»

»Minä en petä sinua, sillä minä en himoitse ketään. Mutta tuo Var…» vastasi toinen ja keskeytti äkkiä kuin aikoen asettua nukkumaan. »Mene nyt vain ja lähetä Betty tilalle, kyllä minä siihenkin vaihtokauppaan suostun. Vahinko vain, että hänen voiteensa juotiin.» Mutta muistaen sitten matkarahansa ja samalla haluten päästä eroon Vareisen kostolta hän hypähti pystyyn ja päätti:

»Mutta minä haen tilalle!»

Kun Dagmar-neiti oli vielä eteisessä, sai Vareinen kysytyksi Taunolta heidän seistessään nokat vastakkain keskellä lattiaa:

»Puhu suoraan äläkä viittaile: mitä kuvittelet tietäväsi?»

»En kuvittele mitään. Mutta uskon kaikkea. Ja voihan sattua minkin, että olenkin kotona silloin, kun minun luullaan olevan muualla.»

Hän lähti, Vareinen koetti tarttua vielä hihasta kiinni, mutta toinen pääsi ja läksi saattamaan naista. Vareinen jäi yksin ja tunsi kiukkua siitä, että jotakin oli mennyt ja kenties oli menemässä hullusti. Mutta hän ei myöskään ollut vielä tehnyt koskaan yhtään matkaa eikä tiennyt, että taitavimmat miehet eivät juo, kun hakevat juotavaa muille. Tauno tulikin ennen pitkää takaisin mukanaan toinen pullo, jota kehuskellen hän koetti toisenkin saada unohtamaan sanaharkan. Mutta Vareinen toikkasi jälleen:

»Ala sanoa, mitä tiedät.»

»Ei se mitään ollut», huitaisi toinen kädellään.

»Olipas! Ja puhu pian!» kiivastui Vareinen tarttuen takin rintaan.

»Tuntuu kuin sinussa olisi salakuuntelijan vikaa.»

Mutta Tauno koetti pehmeillä käsillään painaa alas toisen ranteita:

»Ei se mitään. Muuten minä vain suotta. Juo tuo konjakki.»

»Puhu äkkiä, muuten…»

»Älä huuda! Kuulin vain tänä aamuna, kun te Liisan kanssa… Kuulin vain, kun koetit valloitella, mutta touhusit aivan turhaan. Ja turhaahan se tietysti olikin.»

»Ole vaiti!» huusi Vareinen tyrkäten hänet retkahtaen istualleen ja riipaisi sitten lasin pohjalle maistiaisiksi kaadetun konjakin.

»Itsehän tuota tiukkasit sanomaan», valitti toinen kuin anteeksi pyydellen ja koetti oikoa Vareisen nyrkkiensä välissä rutistamaa takin rintamusta.

Pitkän tovin kuluttua Vareinen puhui sovittavana ja näköjään hyvin rauhallisena:

»Sehän oli leikkiä Liisan kanssa, niinkuin luonnollisesti tajuat. Minun tietääkseni ei kukaan mies voisi päästä pitämään Liisaa nimikkoflammanaan.»

»No, ei kaikki, mutta ehkä sentään joku.»

»Valehtelet taas tapasi mukaan», koetti toinen ärsyttää häntä puhumaan.

»Jos lie valetta. Eikähän tuo minulle kuulukaan. Minulla on omani ja

Liisalla omansa ja sillä hyvä.»

Yritys ei onnistunut, ja lisäksi Tauno vain viittasi tietävänsä jotakin ja sai toisen entistään uteliaammaksi. Hän loikoi nukahtamaisillaan leposohvalla, kohottautui väliin vain sen verran, että sytytti paperossinsa. Mutta sitten pää hervahti taas ja tupakka sammui. Vareinen istui rentona ja kulmat kurtussa, sytyttäen aina uuden paperossin entisen hehkusta, lipaisi vähän kieltään lasissa ja kuin tyytymätön sonni puhaltaa tuhautteli savukkeensa hehkuvaa tuhkaa. Ja tuo vihainen puhallus olikin ainoa, josta huomasi, ettei hän ollutkaan niin levollinen kuin asennosta ja ilmeestä olisi arvannut.

»Minun luullakseni Liisa ei ajattele ketään muuta uin itseään», jatkoi hän taas, »enkä usko hänen osaajankaan kiintyä kehenkään niin paljoa, että unohtaisi itsensä.»

»Vähänkö tuo talvella itkeskeli sitä lääkärintaimea! Ensin kyhnyttivät kulkea yhdessä alituiseen, mutta sitten tuli poru, ja koko maailma oli hänen tiellään ja kiusanaan eivätkä muut ihmiset saaneet ympärillä edes aivastaa.»

»Minkä lääkärin?»

»No, se oli semmoinen vain, mitäs sinä sillä tiedolla! Luki lääkäriksi. Sellainen hiukan itsetietoinen mies, joka ei välittänyt langostaan, hahhah! Kun se kävi meillä, niin lörpötteli vain akkain kanssa eikä tarjonnut mulle edes yhtä reseptiä… Kun kadulla tuli vastaan, nyhjäytti se vain hiukan silmäluomiaan merkiksi, että hänkin oli olemassa. Sellainen mies, josta ei ole mitään sanomista.»

»Olivatko he kauankin yhdessä?»

»Vuoden, pari, kolme tai neljä. En katsonut allakasta. Yhdentekevää sinulle ja minulle… Minua jo peloitti, että siitä paneutuu lankomies. Ei sen kanssa olisi tullut toimeen, kun puhuikin vain aina jotakin hepreaa ja kukoisti tiedoillaan, jotteivät sitä olisi kehdanneet kuunnella raamatun viisaatkaan.»

»Oletko varma, että heidän välinsä on nyt poikki?»

»Varmasti. Vai oletko sitten nähnyt heitä? Ennen se mies hyppäsi joka ilta hakemassa likkaa. Mutta mitäs sinä näistä tiedoista! Eiväthän ne sinua kiinnosta…»

— Vareinen mietti. Hän muisti Liisan sanoneen joskus hänelle: »Sinä olet auttanut minua enemmän kuin arvaatkaan. Jos et olisi tuonut kukkia etkä olisi istunut puhelemassa, niin olisin luultavasti sen ajan saanut itkeä tämän maailman pahuutta. Mutta ikävä vain, jos väliin pyrkisi tulemaan muutakin. Niistä sellaisista saa sitten joskus maksaa niin helvetillisen hinnan.» — Ja hän, pöhkö, oli kuvitellut olevansa ainoa mies koko Liisan maailmassa. Hän itse oli jo ensimmäisenä päivänä pyrkinyt siihen, mihin nytkin. Mutta nyt hänelle alkoikin selvitä, että hän oli koko ajan ollutkin vain uskollinen narri ja huvittaja…

»Perhana!» hän kavahti pystyyn, heitti puoleksi palaneen savukkeensa kuppiin, jotta porot pölähtivät, siemaisi lasinsa lopun ja aikoi lähteä johonkin. »Naisia ei näy kannattavan sääliä», hän sanoi Taunolle, mutta tämä taas ei vastannut mitään. Ja ovessa hän vielä uudelleen kääntyi ja äsähti toiselle:

»Minä menen nyt! Ja kuule — jos sinussa on miestä, niin tule viideltä moottoriin. Mutta jos peloittaa tai jos naiset lellittelevät sinua, niin pysy poissa ja pane akkain housut jalkaasi. Silloin menen yksin!»

Mutta Tauno ei näyttänyt kuulevan mitään, ei ainakaan liikahtanut. Ovi kuului jysähtävän kumeasti kiinni Vareisen takana. Ulkoa kuului muuten tavallinen kaukainen kadun melu. Porokupissa kytevän paperossin savu kiemurteli hauskoissa poimuissa ja ylhäällä oheni. Viimein tupakkakin sammui. Huoneen liikkumattomaan ilmaan muodostui savusta miehen korkeudelle verkalleen lainehtiva, sininen taso, kuin kevyt pilviverho. Itsestään se aleni vähitellen melkein pöydän yläpuolelle, auki jääneen pullon suun tasalle. Pöydälle jääneellä korkilla käveli pörrösiipinen kärpänen auringonpaisteen ja korkista lähtevän tuoksun turruttamana. Seinän takaa kuului soittoa ja käytävässä ramahteli hissin ovi ja kuului sen unettava surina.

Silloin kääntyi Tauno puoliunissaan toiselle kyljelleen ja jutteli itsekseen:

»Meni taas saamaan sivalluksen kynsilleen. Kummallisia ne naiset…»

Mutta häntä oikeastaan huvitti enemmän kuin suretti se, että Vareinen sai sormilleen.

3.

Oli juuri se aika päivästä, jolloin vuorotyössä olevista toiset pääsivät pois ja toiset tulivat tilalle ollakseen iltamyöhään saakka. Liisa ei ollut Erkin lähdettyä katsonut kelloa, mutta arvasi sen olevan kahden tienoissa, koskapa koko tämän pitkän puutalon joka puolella ovet jysähtelivät ja pihalla kulki ihmisiä yhtenään edestakaisin. Heistä oli suurin osa sen tehtaan väkeä, jonka savupiippu näkyi kamarin ikkunaan vinottain vastapäisen kivimuurin kulman ohitse.

Erkin mentyä ei Liisa pitkään aikaan tiennyt, mitä tehdä. Hän käveli keittiöstä kamariin, katseli ikkunasta kadulle ja meni taas keittiön ikkunaan, lieden viereen tai kirjoituskoneensa luo, siirtäen milloin mitäkin esinettä, mikä tuntui olevan hänen askeltensa tiellä.

Kaikki tuntui niin omituiselta. Käänne oli tapahtunut liian äkkiä: tänä aamuna hän oli tuntenut tiensä niin selväksi, selvemmäksi kuin pitkiin aikoihin, ja kaikki muukin elämä tuntui lipsahtavan paikoilleen tavalliseen uomaansa. Mutta sitten tuli lääkäri — Liisa ei tunnustanut, että sen oli tehnyt Erkki, vaan lääkäri —ja pyöräytti kaiken jälleen kerran ympäri. Liisasta ei kyllä tuntunut laisinkaan siltä kuin mitään olisi mennyt sekaisin. Ei, vaikka kaikki olikin menossa aivan toiseen suuntaan kuin mitä hän oli päättänyt, oli kaikki myöskin niin hyvässä järjestyksessä, että Liisa pelkäsi tulevansa vastustelematta hyväksymään suunnanmuutoksen. Muuten hän olisikin vaistomaisesti jarruttanut vastaan. Ja kun hän nyt mietti asiaa, täytyi hänen samalla ihailla Erkkiä. Olipas siinä mies: aikoi yhdessä hetkessä muuttaa kokonaisen perheen asiat aivan ylösalaisin kuin sivumennen ja päähänpistosta. Sillä kaikki oli tosiaan käynyt nopeasti; Liisa ei voinut epäilläkään, että Erkin olisi tarvinnut etukäteen harkita suunnitelmiaan aivan yksityiskohtia myöten, ennenkuin hän esittäisi ne.

Tarkkaan ajatellenhan Erkki ei ollut kylläkään vielä vaikuttanut kehenkään muuhun kuin Liisaan, mutta Liisa tiesi hyvin olevansa perheessään siksi tärkeä henkilö, että käänteet hänen asioissaan vaikuttaisivat melkein yhtä paljon muihinkin. — Ja pian alkoi näkyäkin merkkejä siitä, että jotakin oli tapahtunut. Hän vihelteli, hymyili, meni peilin eteen ja katseli kuvaansa. Sitten hän huomasi hellalla likaisten astioiden pinon, joka oli häntä kiusannut ja hävettänyt Erkin käydessä.

Hyvänen aika, mutta eikös se miekkonen luvannut tulla illalla uudestaan! — Nyt tuli kiire. Hän ensin pesi astiat, kuivasi ja vei ne kaappiin. Koko hella hermostutti häntä rumuudellaan. Hän etsi komerosta vanhat ikkunaverhot, leikkasi niistä verhot hellansa eteen, silitti ne ja pani paikoilleen. Keittiö muuttui jo siitä paljon paremmaksi. Kas vain, kun hänkään ei ollut tullut tuota koskaan ajatelleeksi, vaikka oli pitkät päivät joutunut katselemaan kaikkea. Hän kai oli aina katsonut vain sisäänpäin eikä ollut laisinkaan huomannut ympäristöään. Tai sitten ympäristö ja mielentila olivat riippuneet toisistaan.

Hän meni eteiseen ja katseli. Se oli melkein pimeä, kun ainoastaan oven toisella puolella olevasta pikku ikkunasta tuli valoa. Toinen ikkuna oli peitetty, nurkkaan oli tehty vaatesuoja mustasta kankaasta, joka pullotti liikoine sisällyksineen. Hän veti vaatteet alas, kantoi koko pinon ullakolle, repi irti ikkunaa peittävän laudoituksen ja pani verhonpätkän eteen. Ullakolta hän haki vaatenaulakon ja kiinnitti sen paikoilleen seinään. Ennen se ei ollut mahtunut seinälle juuri sen mustan verhon takia, vaan vaatteet ja hatut oli pidetty rautanauloissa. Kamarista hän otti Vareisen sängyn viereisen pikkupöydän hattupöydäksi ja seinältä peilin sen viereen. Ennen ei eteisessä ollut ollut peiliäkään, vaan kukin oli saanut katsella itseään Vareisen kama rissa. Kun hän vielä lakaisi ja luutusi eteisen ja keittiön lattiat, oli hän valmis silmäämään kamariinkin.

Siellä näytti kaikki olevan niin eriskummallisessa järjestyksessä, että tähän saakka oli jokaisen pitänyt kulkea silmät sokeina, kun ei ollut sitä huomannut. Molempien miesten sängyt olivat ainoalla eheällä seinällä, piironki ikkunanpuoliseinällä ja sen sijaan sohva, pöytä ja tuolit melkein uuninnurkassa. Näin ollen täytyi keskilattialla kulkevan ihmisen pakostakin kompastua joko pöydänjalkaan tai Vareisen sängyn alta kurkisteleviin saappaisiin. — Liisa kokosi Taunon sänkyvaatteet ja vei ne ullakolle. Ja kun Vareinen oli sanonut olevansa poissa yön ja muuttavansa jo huomisaamuna jonkun toverinsa luo, sai hänenkin vuoteensa tehdä seuraa. Samoin itse sängyt, kappale kerrallaan, kolisivat portaita ylös, ja Liisan sormia purivat niiden terävät rautaiset päät ja päätä huimasi vetäessä ylös niiden raskaita pohjia. — Sitten sai sohva askelen kerrallaan siirtyä sänkyjen entiselle paikalle ja pöytä sen eteen. Mutta kun hän sen jälkeen kävi piirongin kimppuun, alkoivat korvat jo surista, ohimosuonet jyskyttivät ja silmiä sumensi. Hän ehti heittäytyä sohvalle, ennenkuin kaatui, ja tunsi niin suloisen raukeuden koko ruumiissaan ja aivoissaan, että olisi voinut olla siinä vaikka aina. Kaikki oli niin merkillisen kevyttä ja helppoa, koko maailma tuntui etenevän ja hän sammui ja vajosi johonkin.

»Pyörtyminen on itse asiassa suloista», tunsi hän ajattelevansa ja antautui.

Siinä puoliksi tajuissaan, mutta vastustelematta ja — estelemättä hän makasi kauan. Aika oli kadonnut ja sai kadota, samoin ajatuksetkin. Hän kyllä tiesi loikovansa siinä, mutta ei tiennyt, miten kauan oli ollut. Sitten kuului heikkoa kolinaa ja askeleita. Mutta ne kaikki kuuluivat toiseen maailmaan eivätkä liikuttaneet häntä. Sitten askelet kovenivat ja häntä harmitti, kun ne rikkoivat korvien nukuttavan, urkumaisen soinnin. Hänen katseensa piiriin ilmestyi jokin varjo ja Vareisen ääni sanoi:

»Maailma näkyy muuttuneen paljon viime tapaamisesta.»

Hän ei viitsinyt edes avata silmiään kokonaan ja vielä vähemmin vastata. Vasta kun hän luuli toisen kumartuneen ylitseen ja oli tuntevinaan hengityksenkin kasvoillaan, ajatteli hän: »Niin on, ja sehän tässä hauskaa onkin», mutta ei kuitenkaan tiennyt, oliko hän sanonut sen ääneenkin vai eikö. Hän vain käänsi kasvot seinään päin, huokaisi pitkään ja vaipui taas ajatuksettomuuteen.

Kadulla kävi sill'aikaa tavallinen ihmisten ja ajoneuvojen katrilli; ne menivät ristiin toistensa ohi ja kadunkulmassa muodostivat hauskat, limittäin toistensa poikki kulkevat neliön sivut. Kun aamusta iltaan olisi ollut vielä musiikkia, satamiehinen hanuriorkesteri soittamassa, olisi tuo katrilli, joka muuten tuntui liiankin raskaalta, joskus vankikulkueelta, saattanut silloin olla niin hauskaa, että jokainen olisi unohtanut muut ikävämmät asiansa ja mielellään ollut tanssissa mukana. — Ikkunan ääressä seisoi Vareinen sitä katsellen ja edes päätään huoneeseen päin kääntämättä lisäsi äskeiseen:

»Vai on muuttunut… Ja saisiko tietää, kenen kunniaksi?»

»Minun ja muiden», vastasi kuin unen keskeltä Liisa, kääntyi selälleen, siristi silmiään ja totesi Vareisen tosiaan seisovan ikkunan ääressä. Mutta se oli hänestä nyt niin sanomattoman yhdentekevää, hän vain vetäisi helmojaan alemmaksi polviensa yli, pani jalkansa ristiin toistensa päälle, kädet ylös päänsä taakse, painoi päänsä syvemmälle tyynyyn ja sulki silmänsä.

Tuo yhtäkaikkisuus, jota Vareinen ensin luuli keimailemiseksi, vaikutti, ettei hän Liisaa katsellessaan tuntenut olevansa enää niin varma, vaativa ja kiukkuinen kuin oli tullessaan päättänyt, mutta ei kuitenkaan niin tilanteeseen tyytyvä, että olisi jättänyt asiansa toimittamatta, kun oli kerran lähtenyt sitä varten. Hän myönsi, että tuo nainen voisi saada hänet noilla vartalonsa viivoilla hulluksi, kauniilla sanoillaan mykäksi ja silmillään sokeaksi, ja sen vuoksi hän ehätti sanomaan itseäänkin rohkaistakseen:

»Taidat siirtyä jälleen lääkärinhoitoon, kun käytit itseäsi välillä koneremontissa?»

»Juu. Tuohon jäivät lääkäriltä kojeetkin pöydälle», ynisi Liisa kuin kiusaantuneena siitä, ettei hänen annettu nukkua rauhassa. Hän alkoi sitten yht'äkkiä tuntea hikoavansa ja pyyhki märkää ja kiiltävää otsaansa. Merkillisen kuuma oli tullutkin, vaatteetkin tuntuivat loikoessa tarttuneen ihoon kiinni. »Mitenkähän kauan olen tässä nukkunut?» hän kysyi ääneen itseltään.

»Itsepähän tiedät, kuka sinut siihen jätti ja milloin», vastasi Vareinen ja heitti hänen jalkoihinsa pöydältä ottamansa kiiltävän kappaleen, jota hän ei ollut malttanut jättää katsomatta. Liisa vaistosi toisen tarkoittaneen jotakin hävytöntä, muttei viitsinyt edes vastata, vaikka tulisikin virkistyvänsä viiltävistä sanoista ja polvessaan tuntemastaan kivusta.

»Ja mitä perhanaa tämä kaikki hyödyttää», ajatteli Vareinen itsekseen, vaikka ei voinutkaan vielä myöntää sitä tuon naisen edessä. Ja muistaen pian olevansa työtönkin hänestä jo tuntui kuin hän olisi astunut aivan vieraaseen, hänelle liian vieraaseen ympäristöön, koettanut kiipeillä ylemmäksi kuin lupa oli ja saisi nyt kärsiä sen kiukuttavan häpeän että asiat ottivat takapakkia. Hetkisen häntä vaivasi pelko, että kaikki olisi parhainta jättää nyt sikseen ja livahtaa takaisin maalle kotiin ja ansaita toistaiseksi leipänsä veljen maalla turvetta kääntäen. Ja vasta sitten, kun joskus sattuisi tilaisuus, voisi taas yrittää täällä uudestaan. — Edessä tuntui nyt olevan kuin suuri tilinteon hetki, että hän oli vain Vareinen ja oli kuitenkin uskaltanut liian paljon, että hänen olisi astuttava alastomana ja kaikkine virheineen noiden ihmisten tuomittavaksi ja jätettävä sitten tuomarit nauramaan. Kaikki oli niin merkillisen yksinäistäkin ja ihmiset pyrkivät katselemaan häntä koko tämän päivän kuin menninkäistä, joka on uskaltanut puikahtaa esille jumalan kirkkaassa valossa. Ja tuo nainen? — Hänkin aivan näytti tietävän koko tämäniltaisen matkan ja etukäteen ilkkuvan sen seurauksille. — Mutta tehköön niin ja ilkkukoon vielä jälkeenpäinkin. Mikä on päätetty, se on päätetty ja pysyy!

Hän meni piirongin luo, puhdisti taskunsa ja piirongin papereista, repi ne ja poltti uunissa. Kaiken arvokkaan hän pani samaan laatikkoon kuin ainaiseksi mennäkseen — kellon, ei, hän tarvitsi sen ja pani takaisin taskuunsa, lompakon — samoin, helkkari, tottahan hän matkalla rahaa tarvitsisi. Hän penkoi lompakkonsa muuten tyhjäksi, mutta Liisa näki sinne pantavan ison tukun leveitä seteleitä — ne olivat Vareisen säästörahat, jotka saisivat olla tänä iltana pelissä isolla nakkilaudalla.

Liisa luuli olevansa liikaa huoneessa, kun toinen järjesti majanmuuttoaan, ja sen vuoksi nousi istualleen ja sanoi:

»Suo anteeksi, olisin mennyt jo ennemmin pois, kun olisin huomannut sinun järjestelevän muuttoasi…»

»Makaa siinä vain», urahti mies tylysti, »saatpahan nyt nähdä senkin ilon. Minä kyllä oikeastaan muutankin vasta huomenna, ja siihen on vielä paljon aikaa, paljon enemmän kuin uskoisikaan.» — Olisihan tuokin kaikki voinut jäädä sanomatta, mutta eihän tässä nyt kannattanut haikaillakaan.

Hän veti jostakin laatikosta pienen browningin, työnsi makasiinin sisään, pani toisia täytettyjä puolen tusinaa taskunsa pohjalle, veti patroonan piippuun, varmisti, hypisteli asetta, tunsi kuitenkin sen kaiken olevan oikeastaan vain näyttelemistä omaksi lohdutukseksi ja puheli selin Liisaan:

»Minä en enää tiedä, mitä ajattelisin sinusta, nainen, mutta väliin tuntuu kuin voisin ampua sinut. Mutta sitä en tee enkä päästä piruja ilkkumaan. Väliin taas voisin heittää ryysynikin päältäni sinun jalkojesi pehmikkeeksi. Ei kannata kuitenkaan sinun takiasi kumpaakaan: ampumisesta ei olisi mitään hyötyä ja tiesi toppaamisesta saavat pitää huolta ne samat, jotka muustakin.»

Kun Liisa ei vastannut, jatkoi hän:

»Vareinen jättää nyt sinut herran rauhaan ja rupeaa puuhaamaan jotakin muuta tuottavampaa. Kun palvelee vain itseään, tietää saavansa parhaat kiitokset siitä. Silloin ei tarvitse syyttää ketään, jos käykin huonosti, eikä rasita ketään liialla hyvyydellä.»

»Mutta hyvä ystävä», huohotti toinen makuultaan, »älä nyt viitsi enää käännellä asioita tuolla tavalla! Minähän olen jo monta kertaa vakuuttanut olevani kiitollinen siitä, kun olet muistanut minua niin paljon. Samoin tietysti äitikin, että olet tiukkoina hetkinä ollut kuin perheemme jäsen auttamassa meitä. Mutta sinä sotket keskenään kaksi aivan eri asiaa etkä ole sitä ymmärtävinäsi. Enhän minä voi sille mitään, etten voi olla mieliksesi siinä toisessa. Ymmärrät kai itsekin, ettei mistään naimisiinmenosta tule mitään, jos jompikumpi sitoo itsensä noin vain kuin aikansa kuluksi ja muun tekemisen puutteessa.»

Jos Liisa ei olisi puhunut mitään, vaan olisi antanut Vareisen yksin purkaa jo oikeastaan lauhtunutta sisuaan, olisi tämä pian vaiennutkin, mutta nyt hän lämpeni taas jo Liisan ensimmäisistä sanoista, kääntyi ympäri ja veti kasvoille valahtanutta tukkaansa:

»Kun ei, niin ei, pidä jo suusi kiinni siitä! Mutta jos joskus toiste joudut olemaan ilman vakituista heilaa, niin älä tule hakemaan viransijaista kestään Vareisen pojasta! Saat sen väliajan tyydyttää itseäsi jollakin muulla.»

»Hävytön! Taas tuo sama syyte kuin tänäaamunakin! — Sinulle näyttää olevan aivan turhaa huutaa, että olenko minä sinua etsinyt ja tarvinnut sillä lailla kuin kuvittelet. Ja kun itse tuppauduit, niin enhän minä käsittänyt niitä muutamia suutelemisia niin vakaviksi kiristyskeinoiksi kuin ne nyt näyttävät tulleen, vaan päinvastoin olin huomaavinani, että ne sinunkin mielestäsi olivat varsin mukiinmenevää leikkiä. Ja muistatko myöskin, että sinä itse pyrit vielä johonkin muuhunkin, mutta minä tein ja jumalan kiitos, että minulla on voimaa siihen ne aikeesi aivan turhiksi, ja sinä olit suuttuvinasi siitäkin.»

»Älä viitsi enää ärsyttää minua!» huusi mies tuntien keksiänsä teatterimaisen käänteen ja suggeroivansa itsensä verisen vihaiseksi. »Minähän sanoin, että voisin yhtä hyvin ampua sinut kuin…» hän työnsi pistoolin taskuunsa, astui sohvan viereen, otti kiinni Liisan molemmista käsistä ja veti hänet kevyesti kuin lapsen lattialle seisomaan eteensä:

»Sinä saat uskoa nyt, että voisin tehdä sinulle mitä vain, ilman että tuntisin siitä sieluni lentävän iankaikkiseen helvettiin! Tahdotko, että…»

Vasta nyt Liisa huomasi miehen olevan humalassa, tuntiessaan — löyhkän kasvoillaan. Mutta hän oli myöskin itse niin hervoton, ettei kyennyt mihinkään muuhun kuin tuntemaan toisen ruumiin omaansa vasten. Sitten äkkiä kuin käsittäen väärin naisen tahdottoman puolustelun Vareinen painoi päänsä tämän poveen ja suuteli sitä vaatteitten läpi. Samassa hän pyörähti taakkoineen ympäri, Liisa luuli pääsevänsä irti, mutta olikin jo kiepahtanut sohvalle. Heikosti hän huusi jotakin tuntiessaan raskaan painon rinnallaan ja miehen suutelevan kaulaa ja rintaa huohottaen. Liisa ponnisteli, hänen pukunsa meni sekaisin ja siten teki toisen yhä hullummaksi. Jokin värähti hänessä kuin viimeinen varoitus, ja mies painoi huulensa hänen sukkansa yläpuolelta näkyvään paljaaseen jalkaan. Sekin oli märkä hiestä ja hänen leukansa sänki pisti siihen. Mutta nainen ei lyönyt eikä repinyt häntä, tarttui vain hiuksiin ja päänahkaan, veti kasvot itseensä päin kuin päänahan irtoamisen uhalla ja sanoi rauhallisena:

»Älä viitsi!»

Mies katsoi Liisaan kuin vieraaseen, tuijotti tämän hiestä likomärkiin ja oudonvärisiin kasvoihin ja tunsi tämän vaatteetkin aivan märiksi puristaessaan vyötäisiä. Liisa veti hänen päänahkaansa, Vareisen ote heltisi, hän nousi ylös, tajusi toisen olevan kai sairaan ja sammalsi: »Mitä?»

»Mene tiehesi täältä!» huusi Liisa ylös kavahtaessaan ja olisi lyönyt jollakin, ellei pahimmoilleen olisi ovikello soinut kerran ja kahdesti kiivaana. Hän syöksyi keittiöön, löi oven kiinni, suori pukuaan ja silitti pörröttynyttä tukkaansa. Painellessaan nenäliinalla kasvojaan eteisessä hän säikähti ajatusta, että jos tulossa olisikin Erkki, niin mitä siitä sitten syntyisikään.

»Minä se vain olen», kuului oven takana sanovan isännöitsijä, joka oli kuullut askelet eteisessä ja sitten epäröivän viipymisen. »Minä se vain olen ja tulin katsomaan uudelleen, kun täällä oli tänä aamuna niin hauskaa väkeä.» Hän hymyili ovenraossa ja astui eteiseen. »Ymmärtäähän sen vähemmälläkin, miksi vanhatpojat parveilevat tällaisen talon ympärillä.»

Liisa, ajatukset vielä sekavana rykelmänä edellisessä kohtauksessa, tunsi tuon iankaikkisen virren vanhoistapojista ja nuorista naisista edottavan itseään ja oli huutamaisillaan kuin Vareiselle: »Asia selväksi ja menkää sitten tiehenne!» mutta näki myöskin ystävällisen ja sedällisen hymyn ja sai jurosti sanotuksi: »Isännöitsijä astuu sisään.»

»Kiitos vain, mutta minä toimitan asiani tässä vain. Nykyajan henki kai vaatii, että kahdenkeskisissäkään asioissa ei saa kursailla eikä viipyä: soitetaan ovikelloa vain ja eteisessä kuiskaillaan ja kosaistaan ja sitten lähdetään kultaliikkeeseen. — Tuota — eikö rouva olekaan kotona?»

»Soo-o! Vai rouvallekos te aioittekin», jaksoi Liisakin leperrellä samaan tyyliin.

»No, eipä väliä, vaikka tytärkin… Kun minä tänä aamuna unohdin mainita teille, että tämä talo on nyt myyty.»

»Vai niin. No, enhän minä aio kieltää kauppaa», naureskeli toinen.

»Eiköhän vain? Se on surullisempi juttu kuin luulettekaan: tämä talo tulee purettavaksi ja tilalle rakennetaan samanlainen paapelintorni kuin tuonne vastapäätäkin. Ja mikä ikävintä, rupeavat ne rakentamaan sitä uutta jo ennen syksyä, jotta saisivat sen valmiiksikin ennen pakkasia. Jo kuukauden kuluttua ruvetaan tätä purkamaan.»

»Jahah.»

Mies katsoi ällistyneenä: »Jahah, jahah — totisesti kylmäverinen nainen. Jää aivan ilman omaa syytään asunnottomaksi jumalan kirkkaan taivaan alle eikä sano muuta kuin 'jahah'. — Oletteko te noin urhoollinen vai muutatteko meiltä mielellänne? Noissa toisissa asunnoissa on tämän uutisen jälkeen itkeä vollotettu ja minut on haukuttu isoksi porsaaksi. Vaikka ymmärtäähän sen, jotta syytönhän minä siihen olen. Mutta tietysti se on heistäkin toisekseen kamalaa, kun uudesta asunnosta ei ole tietoakaan.»

»En tiedä, onko se urhoollisuuttakaan. Elämä kovettaa, nähkääs, isännöitsijä. Me olemme kyllä aikoneet joka tapauksessa muuttaa ennen pitkää lähemmäksi keskikaupunkia. Kun minäkin kykenen tästä pian taas töihin, niin ajattelimme, että jos tämän huoneiston saisi näin keskellä vuotta vuokratuksi pois, niin muuttaisimme», kertoi Liisa kuin vanhaa asiaa, vaikkei siitä oltu puhuttu koskaan mitään. Ei edes hän itse ollut sitä juuri vielä ajatellutkaan ja sanat tulivat kuin itsestään, niin luonnollisena valheena, ettei hän edes itse sitä huomannut. Heidänhän oli ollut mahdotonta ajatella muuttoakaan, kun vielä tähän päivään asti olivat tulotkin olleet tietämättömissä.

Liisa nojasi kuumaa päätään keittiön oven pieleen ja pyyhki hikeä kasvoiltaan. Se tuntui kuin hukuttavan hänet, mistä lie johtunutkin, ei kylläkään äskeisestä kohtauksesta, vaan kenties pyörtymisen seurauksena.

»Jassoo jassoo, sinnehän ne kaikki pyrkivät», jatkoi isännöitsijä äskeiseen. »Olipa hyvä, ettei tämä muutto tuonutkaan teille hankaluuksia. On niin hyvä olla, kun on yksi paikka, jossa ei tämän uutisen jälkeen ruikuteta ja haukuta. Uskokaa pois, hyvää se tekee. — Mutta kyllä te neiti olette vielä heikon näköinen! Ettei vain olisi kuumetta, kun posket noin punoittavat?»

Liisasta hetkisen tuntui kuin hän itse olisi ollut syypää kaikkeen äskeiseen, kun oli viitsinyt olla niin välinpitämätön koko miehestä ja edes samassa huoneessakin, että sellainen kohtaus oli päässyt syntymäänkään. Häntä hävetti, että hänet oli saatu sotketuksi johonkin sellaiseen — aivan niinkuin isännöitsijä muka olisi voinut sen lukea hänen kasvoiltaan. Tyttö tunsi punastuvansa vieläkin enemmän.

»Onko siitä tullut käydyksi lääkärissäkään?»

»On toki, liikaakin.»

»Kas, kas! Taidatte luulla, että lääkärithän ne ovatkin kaikkiin vikoihin syypäät!»

Liisa naurahti: »Jos nyt ei kaikkiin, niin ainakin osaan. Onhan toki itsessäkin syytä.» Häntä huvitti tämä keskustelu niin, että tuli aivan hyvä olla. Puhuttiinhan aivan kuin hänen salaisimmista ajatuksistaan.

»Taitaahan lääkäreissäkin vikaa olla, mutta tekevät ne joskus hyvääkin», myönsi ukko hyvästellen portailla.

»Aivan oikein, tepäs arvasitte», huusi Liisa hänen jälkeensä ja veti oven kiinni.

Isännöitsijä meni myhäillen pihan poikki. Olihan hän aamullakin muistanut tämän muuton, mutta kun oli nähnyt, mikä huoli heillä oli jo vuokrasta, siihen kun ei näyttänyt tulleen rahoja, ei hän ollut hennonut tehdä kahta huolta samalla kertaa, vaan oli tahallaan lykännyt toisen iltapäivään.

Liisa meni hymyillen keittiöön aikoen jatkaa keskeytynyttä järjestelyään, mutta muistikin Vareisen jääneen sisälle ovikellon soidessa. Nähdessään peilistä pörröttyneen tukkansa ja nyt entistään kuumeisemmat kasvonsa hän tunsi jälleen kiukkua ajatuksesta, että isännöitsijä kenties oli arvannut jotakin. Hänen kasvonsa olivat totisesti nyt syyllisen näköiset, ja olivathan he tänä aamunakin olleet Vareisen kanssa kahden koko huoneistossa isännöitsijän käydessä. Hän tunsi vimmattua halua sanoa miehelle jotakin päin kasvoja, ottaa kaikki luulot pois ja haukkua koko tollo, haukkua niin, että kiehuisi. Ja ajatella vielä naimisiinmenoa tuollaisen kanssa — ohhoh! Tai kenties siitä ei voisikaan muodostua mitään muuta kuin luvaton suhde. — Tuollaisen miehen kanssa, joka oli kenties suurissa luuloissaan alkanut pitää itseään moitteettomana herrasmiehenä silloin, kun täysi-ikäisenä kaupunkiin muutettuaan oli ostanut elämänsä ensimmäisen yöpaidan ja hammasharjan.

Tulipunaisena, silmät leimuten ja kädet vavisten vaikka näennäisesti rauhallisena hän avasi oven, pysähtyi kynnykselle ja sanoi:

»Täälläkö sinä vielä oletkin? Sanoin jo äsken, että ala mennä! Tai sano sitten, miten kauan viivyt täällä tavaroinesi, jotta osaan siksi aikaa mennä muualle. Tahdon säilyä rauhassa kaikilta kokeiluilta.»

»Uskalsitpa sinä ennen olla.»

»Elukka! Ihmeellisiä nuo tämän talon miehet: toinen kuvitteli itse mahdottomia itsestään ja uskoi ne tosiksi. Mutta siitä hullusta jo päästiin. Nyt toinen alkaa kuvitella muista ja uskoo ne. Taidat tosiaan luulla minua vaikka — vaikka — miksi ja luulet tietysti, että olet minun kanssani tehnyt jotakin. Ja ainakin näyt aikovan näännyttää minut siihen.»

Vareinen seisoi häneen selin ikkunan vieressä kuivaillen yhä kasvojaan nolona, vaikkei voinut sitä myöntää. Miten lie noin käynytkin, eihän hän nyt ollut suorastaan sitäkään aikonut? Hullu tikki. Mutta minkäpä hänkään voi sille, että tuo nainen oli niin ärsyttävä ja kiihoittava — vartalo, liikkeet ja kaikki, niin että voi menettää järkensä. Mutta pitäköön sen kaiken sitten omana syynänsäkin. — Ja päätään kääntämättä hän virkkoi:

»Ette te ole vielä päässeet yhdestäkään hullusta, älä ole hyvilläsikään. Mutta toinen luultavasti lähtee omasta halustaankin. — Vareisesta kyllä aina pääsette, kun vain pidätte huolen siitä pienemmästä. Älä luule, että se mies missään on! Ja jos onkin, niin vain tässä kaupungissa.»

»Mitä?»

»Vasta vajaa tunti sitten hän makasi humalassa jonkun husun luona eikä ollut aikeissakaan lähteä mihinkään!»

»Se on taaskin vale!»

»Eikä ole. Näinhän sen itse!»

Vareinen huomasi puhuneensa taas liikaa, mutta saakoon nyt tuonkin vasten silmiä, jotta vähemmän häntä itseään haukkuu, kun on koiria muualla lähempänäkin. Mutta Liisa astui hänen eteensä ja saneli:

»Vai näit sen itse! Olitte samassa paikassa molemmat pyhimykset. Ja tämä on nyt sinun tekeleitäsi, Vareinen. Ala koetakaan puhdistaa enää itseäsi. Eikö sinun tajusi sanonut, että pojan piti matkustaa kun kerran niin sanottiin. Ja sinä aivan ihmeellisen taitavasti näyt pyrkivän järjestelemään tämän talon asioita. Sinun piti houkutella Taunokin jäämään että voisit edes jollakin tehdä kiusaa. Ja kuule nyt sinä kävelet tiukkaa vauhtia sinne ystäviesi luo ja lähetät Taunon tänne tai junaan. Ymmärrätkö, hölmö? Ja jos ei niin käy, niin ei kestä kauan, ennenkuin minä tulen poliisien kanssa jäljestä. Te molemmat näytte olevan jo siinä tilassa, että oman turvallisuuden vuoksi on parempi toimittaa teidät poliisin huomaan.»

Ovi jälleen kumahti kiinni ja Liisa meni kuin haamu pakoon kiukun kyyneleiden kihotessa silmiin. Vareinen tunsi tehneensä jotakin tyhmää: oli tahtonut siirtää huomion itsestään toiseen ja saikin silmilleen kaksinkertaisen kuuron. Peilin edessä kauluksiaan korjaillessaan hän muisti myöskin sen, miten hän tänä aamuna oli seisonut juuri samassa paikassa, tuntenut yhtäkkistä hellyyden- ja hyväntyönpuuskaa. Nyt se vaikutti pienenä pistoksena tunnossa ja toi tappion synnyttämää harmia. Aivojen läpi välähti kuin jotakin sellaistakin, että hän oli kaikesta huolimatta pitänyt tuosta naisesta suorastaan pirullisen paljon, että se teki aivan kipeää. Ja sen kipeän vuoksi, sen lievittämiseksi tämä kaikki oli syntynytkin. Hän tunsi jotakin kateuden- ja katkeruudentapaista, ettei ollut saanut aikaan mitään muuta, vaikka oli tänä aamuna niin herttaisin toivein aloittanut päivänsä. Häntä raivostutti, ettei hän ollut tyytynyt siihen samaan kuin ennenkin, vaan oli pyrkinyt pitemmälle, ettei ollut pitänyt sormiaan irti koko asiasta…

Silloin tuli mieleen taas sekin paikka-asia, kerran taas… Nyt häntä alkoivat nämä hullun-yritykset jo peloittaa. Oli koko päivän ollut niin huono tuuri, ettei kannattaisi riskeerata enempää. Jos jättäisikin koko yrityksen sikseen? Kaikki voisi vain pilautua, hän voisi joutua veneineen kiinni ja vähäiset pennit sulaisivat siihen. Mies tulisi pahasti prikatuksi ja ihmiset voisivat silloin päästä omahyväisinä ilkkumaan: »Johan minä arvelin, ettei tuosta hyvää seuraa!» — Parasta olisi tosiaan mennä maalle, ruveta rengiksi velimiehelle…

Mutta jospa se onnistuisi! Ensin hän tulisi varoihinsa, sitten rikkaaksi, ostaisi talon, auton ja muuta siihen tarvittavaa, olisi jouten, ansaitsisi vuokrilla ja saisi sievän naisihmisen. Tilaisuus olisi päästä niin rikkaaksi kuin haluttaisi, jos ei tyytyisi vähempään. Silloin ei tarvitsisi kuulua laitakaupungin asujaimistoon, vaan saisi elää kuin muutkin ihmiset. Silloin ei myöskään tarvitsisi kuulla loukkauksia tällaisilta kuin tänään, noilta, jotka pitävät itseään jollakin tavoin sivistyneempinä, vaikka ovat niin onnettoman köyhiä, ja ovat ylpeitä ja koppavia nälkääkin nähdessään. — Jumaliste, siihen toiseen joukkoon pitää päästä, jossa rahalla saa mitä haluaa ja jossa haluaa vain sitä, mikä kelpaa!

Vareinen punnitsi ja huomasi, että eteenpäin saattoi päästää vaikka miten pitkälle, mutta taaksepäin ei kovinkaan paljoa. Voittamisen mahdollisuudet olivat suuret, mutta tappion sittenkin pienet, vaikka mitenkin hullusti kävisi.

»Saakeli vie, yrittää täytyy!»

Ja jokin tuntui lohduttavan niin, ettei hän tuntenut enää yhtään noloksi itseään astellessaan keittiön halki, kun Liisa seisoi siellä aivan sen näköisenä kuin olisi odottanut vain hänen menoaan ja kyllästynyt viivyttelyyn. Mutta nytpähän hän jo meni, tulkoot vain kaikki muut toimeen omillaan…

4.

Vareinen ajatteli ensin mennä Taunon luo, mutta muuttikin sitten mieltään ja kääntyi rantaan. Oli vielä tosin paljon aikaa viiteen, mutta hänellä oli paljon valmistuksiakin sitä ennen: hän rasvaili ja puhdisteli konetta, katsoi melkein jokaisen nappulan ja ruuvin, että ne olivat paikoillaan ja kestivät, avasi kynttilät ja pani uudet ja luotettavat tilalle, kantoi polttoainetta ja öljyä kaksi kertaa sen määrän, mitä hän arveli matkalla kuluvan. Sillä mistäpä tiesi, pääsisikö hän suorinta tietä takaisin kotiin vai saisiko ajella ympäri saaristoa ja pakoilla jossakin luodon kupeessa vaikka kuinka kauan. Akkumulaattorissa oli häkää tarpeeksi, ja pumppu, lamput ja valonheittäjä toimivat hyvin. Mutta jos tuo kaikki sittenkin pettäisi, olisi vielä mahdollista heittää lasti mereen ja soutaa vene lähimpään saareen. Aikaa oli onneksi vaikka kokonainen viikko. Ainoa viipymisen este oli vain auto, joka pitäisi toimittaa rannalta takaisin korjauspajalle ennen aamua.

Oli kuuma ja päässä tuntui jälkihumalan pakottava turtuminen ja kaikenlaisten selvittelyjen ikävä jälkimaku. Hän riisui takkinsa, veti paidanhihat ylös ja veneen laidan yli kurkottaen kasteli päänsä kokonaan ja antoi valua vettä selkäänkin paidan alle. Se virkisti hyvin. Tukkansa hän kampasi kiiltävän sileäksi ja jäi odotellen istumaan veneen perään.

Koko laituri oli täynnä puuhaa ja touhua. Laiva kulki ohi ja sai kaikki moottorit, soutu- ja purjeveneet heilumaan tasaisesti aivankuin ne olisivat kirjavissa puvuissa tanssineet yhteen jotakin rytmillistä tanssia. Ihmisiä, miehiä valkoisissa paidoissaan ja naisia kirkkaanvärisinä, kaikki kevyimmissä vaatteissaan, tuli ja meni. Jossakin vierellä hurahti moottori käyntiin ja puhaltui ulos pilttuustaan, toisaalla koetti purjevene, purjeet riippuen, mutta laivan laineiden työntämänä, päästä omalle paikalleen rantaan. Kauempana puhalsi iso, valkea laiva, ja kun se tuli lähemmäksi, oli sen kansi väkeä kirjavanaan. Takana näkyi ilma korkeiden talojen kattojen yllä väreilevän kuumuudesta, ja näytti kuin itse kattojenkin ruskeat, punaiset ja harmaat pellit olisivat lainehtineet. Mereltä tuli puuskittain hienoinen tuuli ja tuntui virkistävän päätä ja ajavan kaiken harmin pois. Lähiympäristö oli melkein rasvatyyntä, mutta kaukana, vanhan linnoituksen tuolla puolen saattoi olla hyväkin aallokko. Ja voisihan tuonne taivaanrantaa kohden mennä niin kauaksi kuin alkaisi tuulta vastaan virkeämmin ja raittiimmin. Kun hyvin tarkasti katsoi uloimpiin saariin, saattoi nähdä, tai ainakin kuvitella näkevänsä, valkoisten hyökyjen vierivän pitkin laakeata kalliorantaa — jossakin tuolla hyvin kaukana, missä saarten vihreän metsän ja nurmen alle kätkeytyvät pitkät ja yksitoikkoiset betonivallit ja näennäisistä kallionpoukamista pistävät esiin pitkät putket ja niiden ammottavat kidat. — Mutta eiväthän ne häntä nielisi…

Vareinen katseli aavalle ja mietti, että kaikkein hauskinta olisi sittenkin mennä aivan yksin ja juuri nyt. Silloin saisi olla hetkisen rauhassa ja kääntää peräsintä mihin halutti. Tai vaikkapa ei menisikään millekään asialle, niin voisihan käydä ajelemassa jossakin tuolla veden ja taivaan yhtymäpaikoilla ja palata takaisin. Sen huvin nyt aina saattoi järjestää itselleen, kun oli hyvä tilaisuus.

Rannatonta ulappaa katsellessa tuntui äskeinen kiukku ja sappi kokonaan katoavan. Oli niin kummallinen olo, että hän jo ajatteli: jos olisi tänä aamuna tullut tänne katselemaan ja pohtimaan asioita ja sitten vasta mennyt niitä toimittamaan ja järjestelemään, niin varmastikaan ei olisi käynyt niin huonosti kuin nyt. — Hän veti esille merikartan, vertaili sen saaria mereltä näkyviin, veti sormellaan pitkin väylää: tuosta oli mentävä.

Silloin hän sai uuden päähänpiston, heitti kartan kajuuttaan, avasi hanat, väänsi vivut ja nykäisi koneen äkkiä käyntiin. — Lippu piti olla — lippukin sai toki olla paikoillaan niin hauskasti lepattamassa! Mutta ennenkuin hän ehti vielä päästää köysiä auki ja antaa veneen solua ulos laiturista, kuului ääniä takaa, kolahdus, ja vene heilahti, kun Betty hyppäsi siihen laiturilta ja aikoi auttaa heikkoa Taunoa veneeseen.

»Minä en voi nyt ottaakaan teitä mukaani, vaan menen yksin», selitti

Vareinen heti toisille.

»Mutta hyvä inshinööri, itsehän te pyysitte minuakin huviajelulle! Mitä tämä nyt sitten merkitsee?»

»Minäkö? En totisesti! Taunon kanssa kenties olette sopineet siitä, mutta minä olen koko ajan kyllä tiennyt, etten minä voi ottaa teitä mukaan, kun…»

»Astukaa purkistoon!» komensi Tauno itseään ja olisi astunut laiturin ja veneen väliin, jos nainen ei olisi auttanut. Mutta sittenkin hän koetti olla sukkela ja selitti: »Tuo Vareinen on nyt vain juovuksissa ja silloin se aina oikuttelee.»

Mutta Vareinen epäsi rauhallisena, vaikka häntä suututtikin jo: »Sinä ainakaan et lähde tuossa kunnossa mihinkään. Minulla on muutakin tekemistä kuin pidellä sinua pystyssä. — Ja teitä, neiti, minä pyydän kyllä varmasti joskus toiste mukaan. Sillä nyt minä en tiedä edes itse, milloin voin tulla takaisin ja mitä tietä. Voin viipyä vaikka monta päivää.»

Hän valehteli hyvin kohteliaana ja hymyili. Mutta kun Tauno yritti tarttua kiinni jo irroitettuun köyteen, meni hän tämän eteen ja sanoi vasten kasvoja:

»Viitsit pyrkiäkin miesten matkoille tuollaisena riepuna! Sitäpaitsi minä kävin äsken kotona ja perheesi naisväki käski sinun tulla heti sinne. Ja jos et mene, niin mammasi tulee hakemaan ja antaa piiskaa karkaamisesta. Neiti Bettykään ei kykene pelastamaan sinua Jenny-mamman kostolta nyt! Ja ala laputtaa, hahhahhaaah!»

Moottori hurisi äkkiä kiihkeämpänä ja liukui pois toisten nenän edestä. Vareinen silmäsi vielä taakseen, huiskutti Betylle kuin hyvitelläkseen tätä ja tunsi tehneensä kuin suuren hyvätyön, kun oli jättänyt tuon keskenkasvuisen ja pehmeän nulikan rannalle. Eihän siitä olisi mitään apua ollutkaan ja nyt ainakaan ei kukaan pääsisi sanomaan, että hän oli houkutellut tuota tahdotonta pentua. Toiset seisoivat yhä laiturilla katsellen, miten vene eteni, pieneni ja sukelsi salmeen.

»Mitä tuo mies meinasi», kysyi Betty silmät levällään ja ihmeissään, kun hän ei ollut koskaan tottunut siihen, että miehet noin kylmäverisesti kietaisivat häneltä jotakin mielitekoja. »Viitsiikin minulta — minulta», hän korosti toisen kerran, »kieltää pääsyn mukaan.»

»Anna sen mennä», lohdutti toinen, vaikka häntä itseäänkin kaiveli ajatellessa, että hänen hieno kuvitelmansa oli lyyhistynyt kasaan: — mennä »insinööri» Vareisen kanssa huviajelulle ja järjestellä liikeasioitakin, ennenkuin hän huomenna matkustaisi kesälomaansa viettämään maalle. Häntä harmitti sekin, että Vareinen oli Betyn kuullen irvistellyt hänelle: mammasi antaa selkään karkaamisesta. Tarttuen Betyn käsivarteen hän koetti saada tämän pois koko laiturilta ja tunsi kovaa halua halventaa koko Vareisen lurjus olemattomiin:

»Ann' mennä, mokoman! Se on niin kummallinen mies, ettei sen perille pääse.» Ja kun toinen ei edes kuunnellut häntä, tahtoi hän kateellisena Vareiselle kiinnittää naisen huomion itseensä: »Mikä lie koko mies. Omituinen ja sellainen ap-apnormi, mikä lienee. En oikein usko, että hän on ihan oikea insinöörikään. Epäilen, ettei tuo matkakaan ole oikea. Oli hyvä, ettei sinne menty. Olisi voitu joutua vaikka kiikkiin.»

»Missä?»

Ja Tauno ei voinut mitään sille kostonhalulle, jonka Vareinen oli nostattanut hänessä: »Yksinkertainen! Tullimoottori tietysti ottaisi…»

»Ahaa-aa!» hän venytti pitkään ja alkoi aavistaa tarkoituksen. Mutta kääntyikin katsomaan totisena Taunoa silmiin, tarttui tätä olkavarresta ja hampaat välähtivät kuin vihaisella koiralla:

»Ja sinä olisit vienyt minut mukaan, vaikka tiesit koko jutun! Luuletko, että minä olen viinankauppias, mitä? Ja mitä sinä itse olisit tehnyt siellä mukana, kun tiesit koko tämän retken tarkoituksen? Etkö kuullut, kun tuokin toinen pilkkasi sinua, ämmä? — Olitko osallinen tässä yrityksessä? Sano pian taikka minä uitan ihmisten nähden sinut tuossa altaassa.»

»Kun minun piti tänään matkustaa maalle kesähuvilaan…» alkoi toinen varmana itsepuolustuksien sarjan.

»Älä valehtele!»

»… piti erääseen kartanoon…»

»Älä va-leh-te-le!»

»No olkoon sitten vaikka saunakamari, kun et kuitenkaan usko.»

»Sinä kerrot nyt, mutta et tapasi mukaan kuvittele mitään etkä kerro satuja.»

»Minun piti matkustaa, kun Vareinen pyysi, että jatsin huomiseen ja menisin tänä iltana hänen mukanaan merelle, mutta nyt se lurjus valehteli ja meni yksin, petti perhana!»

»Pettiperh… Etkö käsitä, ettei sinua tarvittu tuolla matkalla, etkä mene vastakaan — viinasaksaksi Pontikkalordi…!»

»Älä huuda, ihmiset kuulevat! Minun piti matkustaa, ja nyt ne kotona luulevat, että minä olen mennyt. Mutta tuolle äijälle minä kostan tämän valheen, kun…»

»Sinäkö, paitaressu? Ethän pysy omin voimin seisoallasikaan! Ovatko pojun pöksyt märät?»

Tauno sieti sen, että Betty haukkui ja pilkkasi häntä, mutta ei olisi antanut toisten sitä kuulla: »Ole hiljaa!» hän kuiskasi aivan toisen korvaan ja jokaisen kirjaimen erikseen.

»Älä tule niin lähelle! Mutta kun sinä pelkäät ihmisiä, niin nyt mennäänkin meille ja puhutaan siellä.»

Hän otti Taunoa käsipuolesta ja läksi nopeasti kohti autopirssiä. Ja Betyn ankaruudessa Tauno oli näkevinään nyt jotakin niin hellää ja hauskaa, että olisi nauranut, jos olisi uskaltanut. Vaikka tuo nainen sättikin häntä, tuntui se toisekseen vain hivelevän. Muuten ihmeellisiä nuo naiset: kotona äiti haukkui, mutta piti kuitenkin hyvänä, Liisa taas sätti vielä kovemmin kuin äiti ja Bettykin, mutta ei koskaan pyrkinyt silittelemään jälkeenpäin, murjotti vaikka viikkokausia. Betty haukkui kuin vimmattu, mutta taisi olla niinkuin äitikin, että toisinaan kiittikin sentään ja piti muutenkin niin hyvää huolta.

Autossa Betty alkoikin tenttiä uudestaan:

»Minne sinun piti matkustaa?»

»Lampelaan.»

»Lampelaan, hassu! Tarkoitin: millä junalla? Mistä minä sinun Lampelasi tiedän.»

»Ensiksi Kouvolaan ja siitä Savoon.»

»Jahah, joko selvenee! Tänä iltana lähtee vielä kaksi junaa. Ja katso, että olet matkalla silloin.»

»Mutta en minä nyt pääse…»

»Pääset, kun on käsketty!»

»Ei minulla ole niin paljon rahaa enää. Kulutin jo osan», tunnusti toinen, vaikka se näyttikin tiukkaa tekevän. Mutta hänellä oli hienoinen toivo saada Betyltä apua siinä.

»Mene ja kerjää, niin tunnet luissasi, että olet jäänyt tahallasi junasta ja juonut rahasi. — Kerjää aseman kioskillakin, niin minä annan sinulle kaksikymmentäviisi penniä ja sylkäisen. Olisipa sekin totisesti näky: tuollainen iso mies kerjäämässä pienipalkkaiselta tytöltä rahaa! Sinusta se kai olisi varsin luonnollista…?»

He tulivat takaisin Betyn asunnolle. Tauno oli saamastaan löylystä jo niin selvennyt, että itse kykeni hyvin nousemaan portaat, lisäksi vielä hyvin sanattomana. Tai kenties hän ei ollut äsken niin päissään ollutkaan kuin oli itse kuvitellut. Betty taas oli kiukuissaan siksi, että oli ainaisessa suulaudessaan mennyt tarjoutumaan väkisin mukaan. Mutta häntä suututti myöskin tuo mies, kun se ei ollut mitenkään estellyt ja olisipa ilman tunnonvaivoja vienytkin hänet seikkailemaan. Ja juuri tuon miekkosen puheesta hän oli saanut selvän vain huvimatkasta ja tuppautui. Tämän terveellisen keskustelun Taunon kanssa hän arveli kyllä jo kerrakseen riittävän ja totesi syrjäsilmällä ja salaa hymyillen, miten hyvän vaikutuksen se oli tehnyt. Hän kyllä oli pelännyt, että poika suuttuisi, kääntäisi selkänsä ja astelisi tiehensä, jolloin hänen hyvä saarnansa olisi mennyt aivan hukkaan. Mutta eipäs! Miksi Tauno jäi ja kuunteli? Miksi hän ei mennyt? — Sitä Betty ei osannut sanoa, mutta ajatteli, että jos hänellä olisi enemmän aikaa ja he olisivat enemmän yhdessä, niin ei kestäisi kauan, ennenkuin miehestä lähtisivät kaikki liiat luulot ja kuvittelut pois.

He tulivat sisään, ja sanaakaan sanomatta Betty riisui Taunon takin ja vei hänet itsensä leposohvalle nukkumaan. Tauno totteli, se tuntui niin hyvältä, sillä kotona hänelle ei koskaan oltu tehty mitään tämäntapaista. Sitten Betty siivosi paperossin jätteet pöydältä pois ja vei pullot mennessään. Tauno surumielin katsoi niiden menoa ja ajatteli koko päivän ikävää päättymistä: oli niin suurin toivein puhuttu matkasta Vareisen kanssa, oli juhlittu koko keksintöä ja sitä jännittävyyttä, mikä oli jo itse matkan ajatuksessakin. Tuskinpa Tauno oli ehtinytkään vielä syventyä muuhun kuin jännittävyyteen, muusta kaikesta viisi. Ja hukkaan olivat menneet kaikki hänen auliit juhlanjärjestelynsä: Vareinen petti ja ilkkui…

Betty olisi jättänyt toisen kiusaamisen jo sikseen, ellei huonetta järjestellessään ja siivotessaan olisi muistanut erästä pientä tapausta, joka hänen mielestään oli nyt samalla maksettava takaisin.

Hänhän palveli iltaisin viimeiset tuntinsa »Puisto»-kahvilassa, jossa Tauno aina maleksi. Siellä he olivat tutustuneetkin, ja heidän ensitapaamisensa oli ollut hiukan ikävä. Ihme vain, että Betty oli voinut antaa sen ilman muuta anteeksi ja koettanut unohtaa koko jutun. — Silloin hänen oma palkkansa ei taitanut olla vielä yli kahdeksansadan markan ja vaatteet olivat tietysti senmukaiset. Kahvilassa venyvät puolihumalaiset ja tolkuttomat miehet olivat aina tehneet hänelle tarjouksiaan nähtävästi siinä toivossa, että niihin voitaisiin suostuakin, kun näytettiin niin onnettoman risaiselta ja köyhältä. Mutta muutamat hän oli kuitenkin saanut nolatuksi perinpohjin ja nämä tietysti panivat kaiken muistiinsa, koettaakseen joskus sopivassa tilaisuudessa nolata hänet uudestaan, kun eivät voineet häntä häväistä. Kerran he olivat keränneet kolehdin, taikka oikeastaan biljardissa määräaikana voitettavat rahat koottiin ja aiottiin antaa »sille mustatukkaiselle piialle, jolla on sarkahousut, kengät lintassa ja jonka puseronaukosta kurkistaa likainen piikkopaita». Tuo hölmö, Tauno, oli tietysti ryypyillä narrattu lähetystönä tuomaan rahat hänelle ja ilmoittamaan niiden tarkoituksen. Tauno ei ollut edes nähnyt häntä koskaan ennen ja sen vuoksi tuli. Mutta jouduttuaan Betyn eteen hän olikin sanaton ja änkytti vain, että ne toiset sieltä huoneesta olivat lähettäneet. Poika oli sen tien karannut takaisin sisähuoneeseen ja oli vähällä saada selkäänsä, kun ei ollutkaan toimittanut asiaansa täydellisesti. Betty itse oli sitten toisilta tarjoilijoilta saanut kuulla koko jutun, oli luullut Taunon keksineen sen, vaikka tämä viime hetkessä olikin jänistänyt, meni Taunon eteen ja haukkui hänet, minkä itkultaan kykeni — hän oli silloin vielä niin koulaantumaton ja herkkä, että saattoi itkeä sellaisestakin. Mutta joku usutti tuota juopunutta nulikkaa ja tämä ei toisten nähden rohjennut olla heittämättä markkaa hänen kaula-aukostaan sisään ja sanomatta:

»Tuoss' on markka, mene ja pese paitasi!»

Ja hän oli tämän jutun antanut anteeksi sen vuoksi, ettei tuo toinen ollut siitä myöskään koskaan maininnut mitään, sillä se oli kai hänestäkin liian viheliäinen tapaus muisteltavaksi. Mutta nyt se velka oli maksettava — ei sen vuoksi, että se olisi häntä vaivannut, vaan sen vuoksi, ettei tapaus enää uudistuisi jossakin toisaalla ja toiselle ihmiselle.

»Kuulepas, muistatko sinä vielä sen juomarahajutun 'Puistosta'? Mitä sinä oikein ajattelit silloin? Luulit kai, että meidän leipämme on niin helpossa, että me vain huviksemme kuuntelemme kaikkien tyhjäntoimittajien häpäisyjä? Luuletko meidän istuvan vain näytteillä kioskissa tai tarjoilevan kahviloissa ihmisten irvisteltävinä. Etkö sinä käsitä, että se on meidän leipämme, ja jos me olisimme niin rikkaita, että voisimme ostaa teidän mieleisenne ryysyt päällemme, niin silloin emme enää olisi siellä teidän edessänne.»

Kyynelet pusertuivat kuin varkain yht'äkkiä esiin ja hän niiskutti kuin lapsi. Hän ei käsittänyt, miten voi itse noin hermostua itkemään, että pilasi koko asian, vaikka oli tahtonut nujertaa toisen. Mutta miehellä tuntui itkunniiskutuksen kuultuaan olevan paha olla, koskapa hän hyvin välinpitämätöntä teeskennellen kääntyi seinään päin ja sanoi kuin puoliunissaan:

»Älä viitsi. Anna sen olla.»

Tyttö käsitti väärin eikä ymmärtänyt sitä anteeksipyynnöksi, koskapa kimmahti pystyyn huulet vavisten, takertui toisen kaulukseen ja veti hänet istualleen sängyssä:

»Kyllä minä sinulle näytän, ettet pilkkaa ihmisiä siitä, että he tekevät työtä! Sinä häpäisit silloin kahvilanpiian, mutta letkottelet täällä saman piian luona kuin mato. Mitä sinä täältä haet? Sitäkö minun ihovoidetta juodaksesi, kun ei itselläsi ole rahaa ostaa ryyppyjä? Olisit säästänyt edes sen markkasi… Vai sitä toistako haet, samaa, mitä hyvät lähimmäisesi ostelivat minulta kahvilan portailla, kun iltaisin viimeinkin kotiin pääsin? — Voi hyvä jumala, mies, minulta ei tule mitään, ei sinulle eikä muille, vaan lennätte portaista kuin kintaat — moisetkin köyhien auttajat!»

Tytöstä tuntui kuin tämä kaikki olisi ollut helvettiä, aivankuin hän olisi pelännyt voivansa yhtäkkiä suudella toista sen sijaan, että piiskasi. Mutta hän pakottautui kestämään loppuun asti, aivankuin tästä hetkestä ja hänen kestävyydestään olisi riippunut kaikki. Ääni ensin särähti ja petti alussa, mutta hän puri hammasta jatkaessaan:

»Ja mikä sinä itse olet? Eräälle toiselle tytölle olit kertonut olevasi ylioppilas, kahvilan laskuissa olit konttoristi ja minulle sinä ensin näyttelit olevasi niin rikas, ettei sinun muka tarvitse mitään tehdä. Äitisi kerroit olevan nimismiehen lesken, mutta hän on poliisin leski ja myy torin laidassa jäätelöä ja hedelmiä ja ansaitsee siten tupakkarahaa herra pojalleen. Minä tunnen sinun äitisi ja olen tuntenut alusta lähtien, vaikk'et sitä luullut. Kuule, minä tunnen hänet ja olen puhunut harva se ilta hänen kanssaan, kun menen kahvilaan.»

Tuli pitkä hiljaisuus. Tauno makasi kasvot seinään päin ja tyttö istui leposohvan reunalla hänen selkänsä takana ja pidätteli kyyneleitään. Häntä alkoi jo hytisyttää ja siksi hän koetti rauhoittua ja tulla levollisemmaksi, muuten hänkään ei olisi enää kestänyt, vaan olisi voinut pian jäädä tappiolle, jos toinen olisi hyökännyt vuorostaan — tai ei hyökännyt, vaan noussut ja kävellyt ovesta ulos. Betty muutti äänensä paljon lempeämmäksi, tai lieneekö se muuttunut itsestään, ja puoleksi rukoillen hän nuhteli nyt aivankuin lempeä mamma lellikkilastaan:

»Kuule, mitä varten sinä kuvittelet kaikkea tuolla tavalla? Kerro minulle, miksi sinä esimerkiksi kuvittelet olevasi työssä, kun et kuitenkaan tee muuta kuin vetelehdit? Uskotko sinä itse tosiaan olevasi joku lordi, kun toiset ovat keksineet sen sinulle pilkatessaan? Etkö huomaa, että kaikki jätkätkin nauravat sinulle ja sinun työttömyydellesi, sillä he sentään ovat siinä sinusta edellä, että ovat itse ansainneet ne markat, jotka he panevat menemäänkin. Milloin sinä alat ymmärtää sen, että sinusta ei tule tuolla tavalla mitään?»

Nainen tunsi nyt itsensä voittajaksi jo sen perusteella, että Tauno oli kuunnellut eikä ollut mennyt. Betty huomasi hänen toisen poskensa, josta vain osa korvan ympäriltä näkyi, olevan tulipunaisen. Hikipisara lähti hänen tukastaan jostakin korvan tienoilta ja vieri leukaan päin. Betty otti nenäliinansa ja pyyhki sen pois. Vaikka Taunosta ei huomannut mitään muita elonmerkkejä kuin sen, että hän hengitti, mutta ei edes huokaissut, taipui hänen kätensä hiljakseen sohvan päällystä pitkin, ja tyttö pian huomasi sen etsineen hänen oman kätensä.

»Sano nyt vuorostasi minulle», puhui Tauno hiljaa, harvakseen ja ääni matalana, »miksi sinä sitten olet minun kanssani ja miks'et aja minua ulos?»

Betty aikoi vastata jotakin, mutta silloin hänenkin luontonsa petti ja hän alkoi jälleen itkeä, tällä kertaa hellyydenpuuskasta eikä loukkauksesta ja kiukusta. Hän puristi toisen kättä, mutta ei vastannut kysymykseen, vaan sanoi yhtä hiljaa kuin toinenkin äsken:

»Olenko minä ollut sinulle paha?»

Mutta samassa hän huomasi heltyneensä taas liikaa ja kysyi uudestaan, ääni paljon kylmempänä ja varmempana:

»Miten paljon sinulta puuttuu matkarahaa? — Viisikymmentäkö? — Minä annan sen sinulle lainaksi siksi aikaa.»

Hän meni pöytälaatikolleen, veti sieltä kirjeiden ja paperien lomasta pienen setelitukun ja työnsi Taunon liivintaskuun kuusikymmentä markkaa.

Huoneessa oli hiljaista. Nainen istui vuoteen reunalla kuin odottaen, että toinen olisi kääntänyt edes kasvonsa ja näyttänyt silmänsä. Hän olisi nyt tällä hetkellä tahtonut katsoa niitä silmiä. Mutta kun hän sai odottaa turhaan, täytyi hänen nousta ja kuiskata korvaan:

»Minä menen nyt työhön. Kyllä — kyllä kai me joskus tapaamme vielä.

Ehkäpä sinä käyt täällä kaupungissa, syksyllä kenties… Voi hyvin.»

Tauno ei voinut vastata mitään. Tyttö kuului kävelevän ovelle, pysähtyi sinne ja hetkisen kuluttua tuli takaisin. Hän ei sanonut mitään, mutta Tauno tunsi hänen kumartuvan ylitseen nähtävästi vain katsomaan.

Sitten tyttö samassa jo nousi, aivan liian pian. Tauno olisi tahtonut vielä sanoa jotakin, mutta liian myöhään. Ovi kumahti jo kiinni ja hissi kuului surisevan.

5.

Isännöitsijän ja Vareisen mentyä Liisa loikoi pitkät ajat kattoon tuijottaen ja nähden siellä vain kolme kärpästä, jotka tanssivat, laskeutuivat alas, ottivat vauhtia ja puskivat päänsä katon pinttyneeseen ja halkeilleeseen maaliin. Kyllästyttyään siihen ne siirtyivät lamppuun, pyörivät aikansa karusellia sen ympärillä, kyllästyivät pian siihenkin ja lensivät kukin taholleen. Hyödytöntä puuhaa…

Vaikka yhtä hyödytöntähän tässä oli kaikki muukin. Miksi turhaan vaivata päätään sellaisella, jota ei kuitenkaan saa ajatusten vatkaamisella sen paremmaksi. Jokin hetkessä tekaistu hellittämätön päätös, muutamat tinkimättömät sanat ja niitä seuraava teko paransivat asiaa useinkin paljon enemmän kuin päivien ja viikkokausien pituiset pohtimiset. Miksi kiusata itseään puoli vuotta jollakin ajatuksella, kun heti silloin, kun lopulta luulee kaiken keksineensä, tulee tapaus, joka tekee kuin pilkkaa kaikesta ja näyttää: vain noin yksinkertainen on tämä elämä ja maailma eikä ollenkaan niin monimutkainen kuin minkä aioit siitä tehdä. Miksi kärsiä puutetta ja laihduttaa itsensä pelkällä keinojen miettimisellä, kun maailma on niin keskeneräinen ja rahaa tuottavaa työtä siinä yllinkyllin. Niin, ja miksi maata kykenemättömänä ja neuvottomana sängyssään tähän päivään asti, kun olisi voinut nousta ylös jo eilen ja tehdä valmiiksi kaiken sen, mikä nyt on joutunut vasta tänään. Miksi sietää jotakuta tunkeilijaa ja kiusaantua hänestä, kun tänään on keksinyt oivallisen keinon eroon pääsemiseksi: osoittaa ovea. Miksi nähdä silmiensä edessä vasten mielistä ihmistä ja tahdotonta, velttoa luikertelijaa, kun on tilaisuus antaa hänelle kyyti. Ja jos hän näyttäisi tahtovan ilmestyä takaisin, niin eikö ole helppo keino kyydittää hänet uudelleen.

Liisa ei ollut koskaan ennen heittäytynyt sattuman ja niin sanotun kohtalon varaan. Ja nyt, juostuaan konttorista toiseen etsimässä paikkaa ja työtä ja rukoilemassa omahyväisesti hymyileviä ja rykiviä pikkusatraappeja, nyt sitten tuli kielto, ettei sinun, ihmisrukka, ole lupa tehdä työtä laisinkaan. Pitkien vaivannäköjen jälkeen tulee tilaisuus kuin itsestään ja puoliväkisin: Tässä saat nyt rahaa ja huvia, ota ja maksa pois sitten, kun haluttaa!

Liisa oli eiliseen saakka tuntenut olevansa kuin umpikujassa eikä keksinyt mitään pääsykeinoa, vaikka kuinka vaivasi päätään. Ja nyt oli niin helppo olla ajattelematta mitään. Kun hän tänään ensitöiksi nauroi eilisille päätöksilleen, oli tie selvä taas ja oli luultavasti ollutkin. Toisilleen aivan vieraat asiat ja tapahtumat olivat kuin ketjussa keskenään. Niin oli ollut hänenkin itsepintainen työ- ja rahahuolensa ja Erkin itsepintainen kellonsoittaminen heidän ulko-ovellaan lääkärin kuulotorvi kainalossa.

Erkki! — Liisa kavahti istualleen ja huomasi kellon olevan jo yli puoli viiden. Hänellä oli työtä vielä paljon ja aikaa hirvittävän vähän. Mutta kaikki oli saatava vielä kuntoon. — Hän tarttui jälleen käsiksi huonekaluihin, sysi ne oikeille paikoilleen, tomutti ja pölisteli ja silmäili sitten tyytyväisen näköisenä aikaansaannoksiaan, muutti vielä jonkin kohdan, sitten keräsi omasta ja äitinsä käsilaukusta rahaa sen, minkä niistä saattoi löytää, jysäytti ulko-oven kiinni ja helmat ja avonainen takki tuulessa liehuen hävisi portista kadulle.

Kampaajalla hän viipyi ainakin kokonaisen tunnin, istui ensin kärsimättömänä vuoroaan odottaen ja sen saatuaan katseli hienon hieno häpeä, epävarmuus ja toivonpuute mielessään jouhimaisen kankeita ja kiiltäviä, ohimoilleen valuvia harjaksia, hiestä kiiltävää otsaansa, nenän juureen ja silmien alle ilmestyneitä varjoja ja parransänkimäistä niskaansa. Hän kuvitteli käsissäänkin tuntevansa happamen leivän, kaalin ja sillin hajua ja pyyhkäisi niitä vaistomaisesti valkoiseen kankaaseen. Kaula näytti kolmisärmäiseltä, olkapäissä kuumottivat luut koholla ja käsivarret olivat niin laihtuneet, että kyynärpään nivel näkyi paksuna kuin pyöreä luupallo.

»Neiti on taitanut olla sairaana, kun ei ole näkynyt?» kysäisi entinen ja vanha tuttava kampaajakin katsellen työmaataan.

»Niin, eikö näytä vähän siltä — lohduttomalta», vastasi toinen ynseänä peläten kaikkien parantelemisyritysten menevän hukkaan.

Mutta kun tukka lyheni ja niska sileni, näytti Liisa jo hieman iloisemmalta. Kun hiusten paksu jouhimaisuus ja rasvankiilto pestiin pois, uskoi hän voivansa hyvin tavata Erkin vielä toisen kerran tänään. Kun kasvojen kiilto hävisi ja sprii sai tuoksuville sekoituksineen keltaisen ihon alta kuumottamaan jo terveempää punaistakin väriä, oli hän jo tyytyväinen.

»Kun neidin poskiin on sairastaessa tullut tuollaiset kuopat, niin eiköhän muutettaisi kampausta hiukan toisenlaiseksi kuin ennen?»

»Tehkää se.»

Tukka alkoi lainehtia. Sen ympärille ilmestyi pienistä, irtonaisista ja ohuemmista hiuksista valoa vasten hennon näköinen, vaalea ja pehmeä utu. Sitä oli Erkki aina pitänyt niin hyvänä. — Jauhe teki kaulan pyöreämmäksi ja kulmien varjot tasaisemmiksi. Silmien ympäristön tummuus sai itse silmät näyttämään vain kirkkaammilta ja sinisemmiltä.

»Kas noin! Eiköhän se ole nyt hyvä?»

Mutta vielä hetkisen liikkuivat naisen kädet Liisan pään ympärillä vikkelinä ja kuin taikoen. Näytti kuin hänellä olisi ollut edessään muovailuteline ja sen päällä ihmisen pään kokoinen pino savea. Hän viimeisteli vielä ihmisenpäätään, antoi sitten soikean peilin Liisan käteen ja odotti kysyvänä.

Liisa nousi, antoi hymyilevän katseensa viipyä kuvassa ja kierrätti pientä peiliä niskansa taitse. Hän nyökkäsi naiselle tyytyväisenä ja läksi.

* * * * *

»Kah, Liisa! Mistäs sinä nyt noin?» kysyi äiti jäätelökärryjensä takaa.

»Mihin olet menossa?»

»Tulin sinua hakemaan. Arvelin, että sinua on niin harvoin tultu kesken päivän pelastamaan työstä pois. — Katsos, viime näkemisestä on jo tapahtunut niin paljon kaikenlaisia asioita, että tulin kertomaan niitä välillä vähemmäksi, ennenkuin kerkiää tapahtua niin paljon, ettei niitä kaikkia kerkiä luetella, kun jo unohtuvat.»

»No?» katsoi äiti ihmeissään ja odottavana. Mitähän ikävää taas olikaan mahtanut tapahtua.

»En minä nyt tässä. Mutta etkö voi lähteä kotiin, niin jutellaan sitten.» Hän alkoi ottaa äitinsä tavaroita ja latoa niitä kärryjen kaappiin. Jenny-rouva katseli epäillen ja epäröiden. »Tule pois nyt vain, niin saat kuulla hauskaa ja ikävääkin. Enemmän kuitenkin hauskaa.»

Mutta vieläkään ei äiti näyttänyt jaksavan ymmärtää, miten oli voinut tapahtua jotakin sellaista, jonka vuoksi hänen pitäisi jättää päivänsä kesken. Ja jos sittenkin oli jotakin tapahtunut, niin mikä saattoi tuoda sellaisia yllätyksiä, että Liisa oli lähtenyt niitä asianalkaen kertomaan. Hän katseli ensin ympäri toria ja huokaisi kuin siten valmistautuen kuulemaan jotakin ikävää. Sitten hän katseli Liisaa, tutki vaieten tämän kasvoja ja huomasi hänen käyneen kampaajallakin ja valmistautuneen kuin juhlaan. Ja hän myöntyi lähtemään.

Aurinko ei päässyt enää paistamaan torille ja puistikkoon, kurkisteli läheisen talon kuparikaton reunasta ja valaisi vain viereisten talojen yläkerrosten ikkunat, saaden ne välähtelemään kirkkaankeltaisina kuvastimina, joista valo heijastui taas toisaalle ja valaisi siellä, missä aurinkoa ei muuten näkynyt. Autopirssissä lojui kuin väsähtäneinä pari vaunua ja samoin niiden penkeillä puolimakuulla ja hattu silmillä kuljettajat. Puistikon penkeillä istui muutamia ihmisiä, arvatenkin tietämättä, milloin lähteä ja mihin mennä. Torin halki työnsi Jenny-rouva kumipyöräisiä, kiveykselläkin äänettömästi kulkevia kärryjään Liisan astellessa vieressä vaiteliaana ja katsellessa kesäillan rauhallista katukuvaa. Olihan lisäksi lauantai ja kaikki liikkeet jo kiinni, siitä tuo äänettömyys ja ihmisten rauhallinen, kiireetön kävely.

»Päivällä meillä kävi Erkki — muistathan — tai oikeastaan hän kävi jo aamulla, mutta minä en päästänyt häntä sisään. Hän tuli päivällä uudestaan, kertoi nyt valmistuneensa ja menevänsä paikkaan kunnanlääkäriksi.»

Jenny-rouva ajatteli, että kovinpa kaukaa uutinen hipoi häntä ja ettei nyt olisi oikeastaan tuon vuoksi kannattanut jättää iltaa kesken ja lähteä kotiin. Liisaan se oli kai vaikuttanut paljonkin, koskapa hän oli ehtinyt jo muuttua noin paljon kasvoiltaankin. Vaikka eipä silti, hyvähän oli, että Liisa oli käynyt jättämässä pois kaikki sairautensa jäljet. — Ja arvaten Erkin käymiseen liittyvän vielä jotakin muutakin kerrottavaa Jenny-rouva kiirehti toista jatkamaan:

»No mitä hän sanoi?»

»Erkki oli hyvin entisensä näköinen. Oli kenties hiukan lihonut ja tullut lääkärimäisemmäksi, miehekkäämmäksi. Hän tutki minua ja kielsi kaiken työn, kirjoittamisenkin, ja määräsi lepäämään ainakin kuukaudeksi.»

No niin, eihän tuo nyt niin kovin iloista ollut, niinkuin Jenny-rouva oli arvannutkin. Mutta hän koetti kuitenkin näyttää tyytyväiseltä siksi, että Liisa itse oli hymyilevä.

Sen jälkeen Liisa mainitsi, että heidän pitäisi lähiaikoina koettaa saada pieni huoneisto jostakin kivitalosta keskemmältä kaupunkia ja äiti voisi sitten jättää tämän kärryjen työntämisen ja myymisen jonkun toisen tehtäväksi.

»Mutta hyvä lapsi, miten me voimme ajatella muuttoa kalliimpaan, kun tänään ei ollut millä maksaa huokeatakaan vuokraa?»

»Mutta meidänhän on oikeastaan pakko muuttaa. Isännöitsijä kävi jo ilmoittamassa, että ne alkavat pian purkaa koko taloamme.»

Kärryt pysähtyivät. Äiti katsoi kummastuneena ja säikähtäneenä tyttäreensä:

»Hyvä isä! Taivasalleko me nyt?»

»Autanko minä työntämään?» — Liisa tarttui aisaan.

»Älä tule, kyllä minä jaksan.»

Hän asteli harvakseen ja oli totinen. Liisa oli hajamielisen näköinen ja pitkien selitysten ja monien katkeilemisten jälkeen muisti kertoa, että Erkki oli tarjonnut heille kymmenentuhannen markan lainaa ja tulisi piakkoin puhumaan siitä äidin kanssa — kun tyttären kanssa muka oli turhaa neuvotella mistään.

Jenny-rouva laski, kuinka kauan se raha riittäisi vuokriin, varsinkin jos hän jättäisi myymisen ja tämän kärryjen työntämisen lopultakin jonkun muun tehtäväksi, niinkuin Liisa oli sanonut, mutta huomasi, ettei kestäisi kauan, ennenkuin hän saisi alkaa sen uudestaan taas. Raskailtahan nämä tuntuivat kyllä työnnellä, mutta ainahan niistäkin sentään jotakin sai. Vaikka eipä silti, ettei hän olisi jättänyt niitä hyvinkin mielellään jonakin aamuna paikoilleen portaiden viereen ja jäänyt itse kotiin. Siitä päivästä olisi tullutkin juhlapäivä, sillä hän oli saanut työnnellä näitä jo tarpeeksi kauan. — Mutta Jenny-rouva ei uskonut niin suureen hyvään, kun se hyvyys oli jo viipynyt näin kauan. Sen vuoksi hän oli yhä varovainen ja tuntui edelleenkin luottavan omiin — kärryihinsä.

Kuin lohduttaakseen Liisa sanoi enempää miettimättä — ja huomasi sitten sanansa viisaammiksi kuin oli luullutkaan: »Vuokraa keskikaupungilta kioski tai useampia ja palkkaa niihin myyjät.»

»Mutta hyvä lapsi, oletko sinä aivan tosissasi? Luuletko niiden kymmenentuhannen riittävän kaikkeen tähän? Ja maksettavahan nekin kerran on.»

»Minähän saan siihen mennessä paikan ja maksan palkallani. Ja uutta rahaa aina jostakin saa.»

Hän ei huomannut itsekään, miten valoisana hän näki tänään kaiken. Vielä tänä aamuna tosiaankin olivat vuokrarahat tietämättömissä ja nyt hän ei epäillyt enää mitään. Hän oli saanut jo hyvää uskoa ja itseluottamusta, joka oli jo ehtinyt sammua kokonaan. »Tervehtyvän se jo näkyy», ajatteli itsekseen Jenny-rouva, »tuollainen se oli ennen sairauttaankin.» Ja kun heille ei aikaisemmin ollut koskaan tullut mitään kommelluksia sen johdosta, että olivat seuranneet Liisan keksintöjä ja päähänpistoja, alkoi äiti jo nytkin hiukan peräytyä omissa vaatimuksissaan ja uskoa, että kaipa kaikki kävisi hyvin nyt, kuten oli käynyt aina ennenkin tuon tytön puuhatessa mielitekojensa kanssa.

He tulivat kotiin.

Eteisessä äiti oudoksui sen valoisuutta ja vilkaisi peiliin kuin tutkiakseen, oliko hän vielä se sama Jenny-rouva, joka oli tässä seisonut päivällä lähtiessään. Kummallista, ettei hänkään ollut tullut ajatelleeksi noita pieniä muutoksia… Mentyään keittiön halki kamariin hän paheksuen kysyi Liisalta:

»Mutta Vareinen? Luuletko Vareisen tyytyvän tuolilla nukkumaan?»

»Itsehän sanoit Vareisen irti ja hän muuttaa jo huomenna pois. Yöksi hän ei kuitenkaan tule tänne. Eikä tarvita!»

»No ei nyt sentään olisi silti tarvinnut noin ehättää asioiden edelle», murisi äiti vain jotakin sanoakseen, mutta muisti sitten, että hänelläkin oli tässä vielä jotakin tehtävää: »Niin, sehän on totta. Meidänhän piti maksaa se Vareisen velka. Tuhlasin kuitenkin jo osan rahoista laskuun ja nyt pitää mennä puhumaan ja kysymään Niemiskältä, jos hänellä olisi…»

»Pysy nyt, hyvä ihminen, paikoillasi ja jätä se minun huolekseni!»

»Mutta ethän sinä mitään tee Niemiskän luona…»

»En minä sinne menekään.»

Jopas osasi sotkea toisen puuhat… Hän oli aina ihaillut tyttärensä rohkeita tuumia, suunnitelmia ja toimeliaisuutta, vaikk'ei ollutkaan itse aivan samanlainen. Ylioppilaaksi päästyään ja paikan saatuaan Liisa oli iltaisin, kotona päivänsä päätyttyä vain lukenut kieliä ja harjoittanut pikakirjoitusta. Niinpä hän nyt lukikin ranskalaiset, saksalaiset ja englantilaiset kirjat yhtä hyvin kuin suomalaisetkin. Jenny-rouvasta, joka ei itse tiennyt niistä mitään, se oli jotakin erikoista. — Sitten vain oli tullut se nuori mies ja vienyt aivan kokonaan Liisan ajan ja itse tytönkin pois kotoa. Mutta eipä silti, tarvitsihan Liisakin virkistystä, ja hyvä oli, kun vain pääsi ja oli vielä niin kunnollinen toveri. — Kun Erkkiä ei ollut sitten enää kuulunut, arvasi Jenny-rouva kysymättäkin hyvin, mistä Liisan alakuloisuus, myöhemmin ärtyneisyys ja haluttomuus olivat johtuneet. Ja pahaksi onneksi vielä samaan aikaan tuli sekin sairaus.

Ja nyt tänään sitten! Hän hymyili salaa Liisan puuhille juuri tänään. Ja omastakin mielestään hänen täytyi tunnustaa tämä lauantai-iltapäivä jo pieneksi juhlaksi. Olihan jo jotakin oikein hyvin. Vaikkapa ei vielä tänään voisikaan juhlia kaikkia Liisan äsken yksinänsä tekemiä päätöksiä, niin olihan ainakin yksi syy: tytär oli päässyt jo entiselleen ja kykenisi kohentamaan — varmasti — koko perheenkin, — Mutta se Tauno-poika sitten? — No niin, olihan sitäkin huolta jo vähennetty. Eiköhän sekin ajan oloon vielä järjestyisi.

»Onpas täällä merkillisen valoisaa ja avaraa!»

»Niin, kun tänne ei hävennyt pyytää enää ihmisiäkään sisälle… Mutta ajatteles, miten väljää meillä kahdella nyt on liikkua?»

Liisa mietti, puhuako mitään Taunosta ja särkeäkö äidin vaikeasti saavutettu hyvä mieli. Ajatellen, että äiti saisi sen kuitenkin vielä tietää ja kenties vielä sopimattomampanakin hetkenä, hän aloitti varovaisesti:

»Vareinen oli täällä ja lisäksi aivan sikana. Se mies ei ole taitanut olla koko päivänä työssä, vaan juomassa vain.»

»Niin, mikähän siihenkin niin yhtäkkiä meni? Ensin oli kuin kuvanmies, mutta sitten muuttui. Jo monta päivää se on ollut hyvin omituinen. Ja nyt oli humalassa? — Oli se vain hyvä, että Tauno saatiin pois maalle, niin eivät ruvenneet yhdessä rylläämään. Eihän tästä olisi uskaltanut liikkua kotoa enää mihinkään siinä pelossa, että poissa ollessa tekevät koko talosta kapakan. — Mutta kyllä Taunostakin siellä maalla nyt mies tulee, sen takaan. Ja heti, jos se vain ilmestyykin tänne kotiin takaisin eikä aio ryhtyä muuhun kuin vetelehtimään, lähetän sen sotaväkeen suorittamaan asevelvollisuuttaan ja kirjoitan sinne, että pitäkööt poikaa vain niin kovalla kuin ilkeävät. Sisu pois miehestä, niin hyvä siitä vielä tulee.»

Nyt olisi Liisan ollut niin hyvä kertoa kaikki, kun äiti itse aloitti. Mutta hän ei hennonut sitä tehdä, ei totisesti hennonut, kun äiti näkyi jättäneen koko huolehtimisen. Ehkäpä Liisa saisi Taunon vielä jostakin käsiinsä ja veisi hänet vaikka käsipuolesta junaan, jos ei ole mennyt vielä. Hän uskoi, ettei Tauno uskaltaisi tulla kotiin näyttäytymään ainakaan lähiaikoina, niin kauan kuin rahat riittivät. Sen parempi: silloin ei äidin tarvitsisi poikaa nähdäkään ja hän kyllä saisi selville Taunon olinpaikan — ainakin Vareisen kautta — ja voisi järjestää kaiken ilman, että äidin tarvitsisi pettyä varmassa toivossaan, varsinkaan, kun asiaa ei enää nyt voinut korjata. Juuri niin!

Kaasuliekki sammui lopsahtaen, kun Liisa sulki hanan ja kantoi sirisevät makkarat paistinpannussa pöydälle.

»Ohhoh, jopa tuo väsyttääkin», huokaili äiti pöydän ääressä istuen. »Paljonhan se tuo kello jo onkin. Taunokin on pian jo puolimatkassa miehistymään. Ettei sillä raukalla vain liene nälkä? Mutta annoinhan minä rahaa…» jatkoi äiti kuin äskeistä puhettaan.

Ei, sitä ei voinut enää sanoa! Jollakin muulla tavalla saisivat asiat nyt järjestyä jälleen.

»Jaa, se Vareinen! Ei sitä olisi uskaltanut enää pitää talossa, kun se sillä tavalla… Mene tiedä, mitä ilkeyksiänsä olisi vielä tehnyt…»

Jenny-rouva muisti myöskin pienen ja punaisen kalvosimennapin, katsoi tutkivana tyttäreensä, mutta ei keksinyt tästä mitään. Vareinen oli päivällä, kun hän jätti napin takaisin — senkö kehvelistä johtuikin mieleen tarjota sitä nappia takaisin — Vareinen oli ollut niin tavallisen näköinen eikä yhtään ihmettelevä, että kai se nappi oli joutunut sänkyyn jotakin muuta tietä. Vaatteitten joukossa kai… — Ja niin Jenny-rouva tunsi voivansa rauhoittua siinäkin asiassa. Ja vaikeatahan olisi mennä Liisasta uskomaankaan mitään sellaista.

»Oli se vain hyvä, että läksin ajoissa pois kotiin», jatkoi hän Liisalle, »täällä onkin vielä paljon siivottavaa huomiseksi. Jos huomenna on kaunis ilma, niin aidan tehdäkin pitkän päivän siellä torin kulmalla. Sunnuntaina on varsinkin iltapäivällä paljon ihmisiä liikkeellä.»

»Älä nyt pane täällä toimeen kovin perusteellista suursiivousta, kun se lääkärikin taitaa pian tulla», koetti Liisa sanoa mahdollisimman välinpitämättömästi eikä vain voinut sanoa Erkin nimeä. »Etkä sinä sitäpaitsi huomenna lähde mihinkään kotoa. Ala nyt vain jo totuttautua siihen ajatukseen, että myyt jäätelökirnusi ja kärrysi ja vuokraat sen myyntipaikan jollekulle toiselle.»

»Ehee-i! Ei ikinä. Olisi sillä sen puolesta jo vuokraajia ollutkin, mutta ei sitä anneta pois.»

»Missään tapauksessa sinä itse et mene sinne enää! Palkkaa joku tyttönen tilallesi.»

Liisan ääni oli niin tinkimätön ja varma, että Jenny-rouva alkoi vähitellen uskoa hänen tarkoittavan täyttä totta.

»Mitäs minä sitten teen?» kysyi hän neuvottomana kuin ei olisi tietänyt, missä ja miten olla sen päivän jälkeen, kun ei olisi enää torille menoa.

»Ensin lepäilet muutaman viikon ja tarkastat vain kassan, kun tyttö tuo sen illalla kotiin. Sitten alat hiljakseen pakkailla niitä tavaroita, joita ei myydä huutokaupalla ennen majanmuuttoa. Puuttuvien tilalle ostetaan toisessa paikassa uudet. Sitten opettelet olemaan vaikka kaiken maailman kioskien omistaja etkä niiden myyjä — jos nyt vielä niin välttämättä tahdot läärätä soodavesien kanssa ja laskea appelsiinikiloja ja tupakkalaatikoita.»

»Jaa», myönsi toinen epäröiden kuin ei olisi ymmärtänyt mitään. Huokaisi sitten kuitenkin kuin myönnytykseksi: »Olisihan se mukavaa niinkin. Tuo sydänkin kun yhtenään tuntuu pyrkivän streikkaamaan, kun saa seisoa pitkät päivät kuumassa ilmassa.»

»Vai nii-in?» ajatteli itsekseen Liisa. »Etpä ole tuota ennen maininnut. Mutta nyt se tuli hyvään aikaan.» Ja hän luuli keksineensä nyt hyvän keinon, jolla varmasti saisi äidin pysymään tästä lähtien torilta poissa, jos muut keinot eivät hyvinkään auttaisi.

Hän avasi ikkunan. Liike kadulla oli jo niin hiljaista, ettei ollut pelkoa pölystäkään, joka päivisin tunki sisään. Muutama harva auto, kuin laumasta eksynyt eläin toisia hakien, kulki ohi. Kai maalle sunnuntain viettoon meneviä… Pilven lonkare oli kai mennyt auringon eteen, kun kaikki oli jo niin hämyisää. Ikkunasta valui sisään kylmempi ilma, teki huoneet niin vilpoisiksi ja sai verhot laiskasti huojahtelemaan vedosta. — Kesäiltainen suurkaupungin reuna — silläkin oli oma rauhansa.

»Kyllä se vain on merkillistä!» huokaisi taas Jenny-rouva.

Mutta toinen ei kuunnellut, istui ajatuksissaan pää käsien nojassa ja vasta kotvan kuluttua huomasi äidin sanoneen jotakin ja kysäisi hajamielisenä:

»Mitä?»

»Jaa! Sitä vain, että kyllä tämä kaikki on kummallista.» Jenny-rouva haukotteli pitkään ja nautiskellen.

ILTA

1.

Auringonvalo oli vielä äskettäin hulmahdellut ylimpien pilvien reunoilla, kun ne laiskanpyöreinä kumpuilivat eteenpäin alati muotoaan muutellen. Nekin näyttivät jo laiskistuneen, ja jos jokin pilvenriekale repisikin irti isosta emopilvestä, ei se viitsinyt taivaltaa yksin, vaan tarttui kiinni toiseen ja suli pian siihen.

Vähitellen tuli jo hämäräkin, sellainen pikkupiirteet peittävä sininen usva, jolloin saattoi hyvin nähdä talon seinän harmaana silhuettina kaukana kadun toisessa päässä, mutta ei kuitenkaan voinut enää laskea sen ikkunoita, ne kun olivat sulautuneet yhdeksi viivaksi. Ja kun katujen puolivalot syttyivät, näytti ikkunasta ulos katsoessa yht'äkkiä tulevan paljon pimeämpi, aivankuin jossakin ylhäällä taivaan kartanoissa olisi vedetty iso rullaverho alas. Toistui kallis, kertaviikkoinen tunnelma: kun nyt lauantai-iltana hämärän tullen vääntää valon huoneeseen ja vetää alas oman verhon ikkunan eteen, tuntuu kuin elämä pysähtyisi niinkuin kello koko huomisen päivän yli ja alkaisi käydä itsestään joskus maanantaiaamuna pikkuista ennen heräämistä. — Nyt ei ollut kiirettä eikä huolta mistään, sai vain hiljakseen laskea lorottaa vettä pesuhuoneen ammeeseen, koetella kauan sen lämpimyyttä, pulikoida siinä, kääriä lopuksi pehmoisen kaavun päälleen, kävellä lattiaa vasten niin leppoisesti lipsavissa tohveleissa ja kadota jonnekin toiseen huoneeseen.

Mutta ne, varsinkin nuoremmat ja levottomammat ihmiset, joilla vielä iti mielessä pienoinen toivo hankkia puoliso, koti, lapset ja kaikki muu, ne alkoivat kumautella ovia, mennä portaita alas kaksi askelta kerrallaan, pysähtyä ulko-ovella hetkiseksi silmäämään, mennäkö tuonne- vai tuonnepäin. Alkoi se päämärätön etsintä ja arvailu, josta ei tiedä, minne vielä illan pitkään joutuu ja milloin tulee takaisin. Eikähän tuota ole väliä tietääkään, kunhan vain on.

Kun kaupunki alkoi virkistyä päivällisenjälkeisestä ruokalevonhorroksestaan, tuli silloin äkkiä pimeä, aivan liiankin pimeä näin kesäiseksi illaksi. Pohjoisen puolelta vyöryi kauaksi kohonneen taivaan eteen ukkospilvi ja väläytteli jo jossakin kaukana salamoitaan. Mutta niiden valot hukkuivat vielä paljon kirkkaampien raitiovaunujohtojen kirpeänsinisiin välähdyksiin ja jyrinää ei kuulunut autojen kiihtyvältä kehräämiseltä. Lämmin päivä alkoi muuttua hiostavaksi ja kiihkeänkuumaksi illaksi.

Hietalan Tauno-herrakin kai oli tuntenut päivänsä vielä vajanaiseksi, kun oli lähtenyt Betyn asunnosta kaupungin halki »Puisto»-kahvilaa kohti. Hän ei kuitenkaan näyttänyt olevan niin jokapäiväisen huoleton kuin ennen, vaan saattoi melkein luulla hänenkin etsivän jotakin omaa, pientä kipinäänsä — tai olikohan se oikea välähdys, niinkuin rannalla seisova puu saa kirkkaan valonsa merellä kulkevan laivan valonheittäjältä ja näyttää silloin ihmeellisemmältä kuin itse asiassa onkaan.

Tauno käveli kauan »Puiston» ikkunoiden alla, kurkisteli ylös ja koetti punnita rohkeuttaan, mennäkö sisälle vai eikö. Nyt hänestä näyttivät niin ihmeen oudoilta ne varjot, jotka kulkivat edestakaisin kahvilan ikkunaverhoja pitkin. Ja hän itsekin tunsi olevansa täällä nyt kuin vieras — tai entinen itsensä nurin käännettynä aivankuin rikkinäinen palttoo, jonka sisälmyksiä ei hennoisi näyttää toiselle. Hän ei ollut koskaan edes rahattomanakaan ollessaan tyytynyt kävelemään täällä, vaan oli mennyt sisään, sillä jokuhan aina piti varmasti huolen lordin annoksesta — ainakin kanisterin kantopalkkana.

Ja sisään hän meni nytkin aivankuin pakoon ihmisten katseilta, kun tuo kadunkulmassa pyörähtelevä poliisikin näytti hymyilevän pilkallisena häneen silmätessään ja olisi muutenkin saattanut tulla uteliaaksi ja kysäistä hänen edestakaisin kulkemisensa ja ylös tuijottelemisensa syytä. Mutta hän ei mennytkään tapansa mukaan biljardiin ja kassan ohi kulkiessaan sanonut kuluneita viisauksiaan, vaan ketään huomaamatta ja kehenkään katsomatta etsi sivuhuoneesta muutaman tyhjän nurkan ja istuutui sinne.

Mutta Betty ei tullut, niinkuin hän oli luullut, vaan joku toinen:

»Mitäs lordi tänään vierastaa, kun on noin nurkkaan painautunut?»

»Käske Bettyä tänne», sanoi Tauno ynseänä ja koko ajan alas katsoen, aivankuin ei olisi ollut tuntevinaan.

»Katsos! Oletko saanut arpajaisvoiton, kun noin herroiksi…?»

»Hae Betty tänne!» huusi Tauno kuin epäillen toisen kuuloa ja vieläkään katsettaan pöydän kannesta nostamatta.

»Kiitos. Ja tahtooko herra vielä muuta?» kysyi isorintainen tarjoilijatar teeskennellyn nöyränä ja ojensi reunoistaan kuluneen ja nurkistaan taittuneen ruokalistan hänen eteensä.

»Lasi teetä ilman leipää.»

»Mutta täällä sinä et rupea sekoittelemaan ihmisten nähden… Mene muualle istumaan.»

»Mene sinä hiiteen!»

Toinen meni, ja kesti kauan, ennenkuin Betty tuli hitaasti, asteli hänen pöytänsä viereen, seisoi siinä, hypisteli pöydältä ottamaansa ruokalistaa kädessään ja naputteli sen kulmalla pöydänkanteen.

»Mitä varten sinä et mennyt?» hän kysyi viimein hiljaa ja surullisesti.

Toinen istui hiljaa, vastaamatta, katsomatta ja kuin ei olisi kuullut tytön tuloakaan, mutta vain tietäen hänen olevan siinä — seisovan siinä edessä kuin omatunto odottamassa tilintekoa.

»Mitä varten sinä tulit tänne? — Vastaa nyt edes.»

»Sitä varten, kun minä en voinut mennä.»

Hietalan lordi oli nyt varmasti joutunut elämänsä tähän asti kovimpaan tilintekoon ja hän kai itsekin tiesi sen, koskapa äänestäkin oli poissa entinen, toista ihmistä eksyttävä varmuus ja jäljellä vain antautumista ja tunnustamista tarkoittava voimaton alakuloisuus. Ja tuo tyttö huomasi sen, koskapa hän ei näyttänyt olevan vihainen, vaan ainoastaan totinen, ja jos he eivät olisi olleet täällä, niin hän olisi yhtä hyvin voinut olla surullinenkin. Siksi hän kysyikin vielä yhtä lempeänä kuin äskenkin:

»Ja miks'et voinut mennä? Sinähän lupasit…»

Tauno puristi kulmansa ryppyyn ja huulensa yhteen, kohotti sitten päänsä ja katsoi rävähtämättä toista silmiin eikä edes ääni vavahtanut sanoessa: »Siksi, etten voinut ottaa näitä sinun rahojasi, vaan läksin tuomaan ne pois.»

Samalla hän veti kätensä taskustaan, työnsi nyrkkinsä naisen kämmenen sisään ja jätti sinne saman setelitukon, jonka oli häneltä saanutkin. Ja nainen katsoi ymmärtämättä nyt yhtään tuota edessään olevaa miestä, vaistoten vain, että tämä ei ollut nyt ihan tavallista, ja hänen äänestään olisi voinut löytää monta eri vivahdusta iloa, hämmästystä, ihmettelyä ja toivoa, kun hän sanoi:

»Mutta Tauno!»

Kun toinen oli hiljaa, kysyi hän uudestaan: »Tauno? — Minähän lainasin nämä sinulle!»

»Siksipä juuri. Ota ne pois.»

Ja kun nainen oli tottunut kaikkein ensiksi aina epäilemään, ei hän nytkään voinut olla kysymättä:

»Oletko sitten saanut muualta?»

»En mistään.»

»Oletko ollut yksissä hankkeissa Vareisen tai jonkun muun kanssa?»

»En ole ollut, tulin suoraan sinun kotoasi. Päätin odottaa sinua siellä, mutta en voinut jäädä, kun Dagmar tuli kotiin.»

»Vannotko, ettet ole ollut missään muualla?»

»Pitääkö minun vielä sekin tehdä, ennen kuin minua uskotaan?» hymähti toinen katkeran ivallisena hymyillen.

»No odota minua sitten niin kauan kuin pääsen täältä pois», sanoi nainen nyt kylmemmin, kääntyi ja meni.

Ja kun Betty yhtenään joutui kulkemaan sen huoneen läpi, jossa Tauno istui, ei hän kertaakaan edes katsonut Taunoon, vaan kulki ohi toimekkaana ja totisena kuin mies ei olisi merkinnyt hänelle mitään. Ja Taunon mielestä olikin parempi, ettei hän katsonut.

»Vai Vareisen kanssa?» hymähti tämä vielä itsekseen halveksivana kuin olisi tiennyt Vareisen par'aikaa istuvan kaulaansa myöten likaviemäriaukossa.

»Hei lordi!» tervehti joku biljardiin menevä arpihuulinen. »Kestävätkö henkselisi vielä pari erää?»

»Ei niistä ole ohjaksia aiottukaan», vastasi Tauno ja istui edelleen.

»Tuo lordi on tänään kuin sammakon niellyt», huomautti se isorintainen tarjoilijakin katsellen häntä kuin säälien. »Oletko saanut selkääsi sen eilisen humalan ja tappelun takia vai saitko rukkaset?»

»Antaa hänenkin nyt kantaa ristiään», ajatteli itsekseen Betty, joka kuuli toisten sanat, muttei itse puhunut mitään.

Mutta kun Tauno ei enää viitsinyt vastailla kenenkään huomautuksiin, sai hän loppuajan istua rauhassa.

* * * * *

Mutta Betty ei ollut niin välinpitämätön kuin näytti. Häntä oli liikuttanut kovasti, että Tauno oli lähtenyt tuomaan takaisin hänen lainaamiaan rahoja. Vaikka hän ensin oli ollutkin pahoillaan huomatessaan, ettei ollut voinut vaikuttaa Taunoon edes niin paljoa, että olisi saanut tämän matkustamaan, näki hän nyt jo kuitenkin päivällä antamansa opetuksen seuraukset. Ja Bettyä jo hiukan kadutti, että oli pidellyt poikaparkaa niin kovakouraisesti. Mutta minkäpäs hän sille voi. Hänen täytyi kestää vielä tämä ilta ja pysyä edelleen yhtä lujana. Silloin voisi ehkä vielä jotakin toivoakin.

Ja kuitenkin kuin rangaistusta lieventääkseen Betty ei voinut olla sivu kulkiessaan sanomatta Taunolle ystävällisenä:

»Heti päästään, odota vielä hetkinen. Mene tuohon kadunkulmaan, niin siinä tavataan.»

Vähän myöhemmin Tauno maksoi ja meni, heittäen kysyvän silmäyksen kassan vierellä seisovalle ja rahojaan tilittävälle Betylle. Tämä näkyi pistävän omat juomarahansa käsilaukkuunsa, nyökkäsi Taunolle ja hymyili, ja niin Tauno astui keventyneenä portaita alas ja odotti kadulla.

Kun Betty joutui, astelivat he kaupungin reunalle päin, aivan päinvastaiseen suuntaan kuin olisi pitänyt. Sitä he eivät edes huomanneet, sillä tuntui yhdentekevältä, mihin mentiin, kunhan vain olisi keksinyt, miten lopettaa tämä ikävä tilanne. Betty oli sitäpaitsi huomaavinaan, että Tauno oli jälleen hutikassa, mutta hän ei viitsinyt mainita siitä, oli vain yhä pettyneempi ja arveli Taunon taas valehdelleen, että oli muka tullut suoraan hänen asunnostaan. Tietysti hän oli taas tavannut jonkun jalon toverinsa, saanut tältä ryypyt ja lisäksi vielä rahoja, jotta pääsisi nyt Betyn edessä näyttelemään parannukseen tullutta.

»Sinä kai myönnät, että teit hyvin väärin, kun ensin lupasit lähteä ja sitten kuitenkin ilmestyit minun eteeni kuin kerskuaksesi, että uskalsit jäädä. — Jos et olisi tehnyt enää tätä, niin minä olisin melkein jo uskonut sinut mieheksi. Ja kuitenkin sinä vain näyttelit minulle äsken siellä meillä…»

Betyn äskeinen heltymisenpuuska oli nyt jälleen mennyt ohi ajatellessa, että poika siellä sohvalla maatessaan olikin kenties koko ajan salaa vain irvistellyt hänelle, ja hän oli kaiken lisäksi vielä itkenyt tuon lurjuksen takia!

He olivat joutuneet kaupungin reunaan asumattomalle, korkealle kalliolle ja pysähtyivät siihen Betty seisoi alempana ja Tauno kallion huipulla, ja Betty näki hänet siinä kuin silhuettina juuri sytytettyjä katulamppuja vasten.

»Etkö voi vastata?» kysyi Betty uudestaan.

Tauno ei katsonut häneen, vaan kaupunkiin, puhuessaan aivan hiljaa, niin ettei sanoja tahtonut kuulua:

»Ethän sinä kuitenkaan usko minua, puhuinpa mitä tahansa. Ja minähän jo äsken sanoin, miksi en lähtenyt. Jos et sitä usko, niin en voi auttaa. Silloin meillä ei ole täällä mitään tekemistäkään, vaan voimme mennä pois.»

»Me emme mene mihinkään, ennenkuin minä saan tietää, mikä sinä olet miehiäsi. Me olemme täällä vaikka aamuun asti, mutta Tauno Hietalan on sitä ennen näytettävä, kuka hän on. Vaikka minä olenkin vain kahvilan piika, olen silti kunniastani kiinni pitävä ihminen, niinkuin kaikki muutkin. Siksi tahdon tietää, kehen minä olen tähän asti koettanut luottaa. Ja jos sinä et voi minulle näyttää olevasi mitään muuta kuin pelkkä kapakkalordi, niin saat olla varma, että me emme tämän yön jälkeen vaihda sanaakaan toisillemme. Ala puhua! Kerro ensiksi, miksi söit lupauksesi tänään. Sitten saat kertoa kaiken muun jäljestä.»

Tauno näytti haluavan puhua, mutta hänen oli vaikea alkaa. Kun tuo toinen ei olisi tuolla tavalla kiristänyt, olisi hän omasta vapaasta tahdostaan voinut sanoa paljonkin, mutta nyt hän ei totisesti keksinyt mitään sanoja. Hän katsoi toisaalle ja huomasi vain, miten yht'äkkiä alkoi tuulla. Irtonaista hiekkaa ja kuivia heinänkorsia pyyhälsi heidän ohitseen ja vinha pyörre nostatti ne vähän kauempana ilmaan. Betyn takin liepeet näkyivät lepattavan, hame kääriytyi tiukasti jalkojen ympäri ja hän koetti, pitää niitä kiinni. Sitten Betty tuli aivan toisen viereen ja tiukkasi yhä:

»Ja miksi sinä tulit humalassa kahvilaan, vaikka minä piilotin pullon? Se oli minun suljetussa laatikossani ja sinulla ei ole asiaa mennä penkomaan sitä!»

Hän tarttui Taunoa molemmin käsin takin rintamukseen ja puristi. Poika näkyi pelkäävän nuttunsa rutistumista ja koetti vääntää Betyn ranteita irti. Samaan aikaan välähti jo korkealla kallion yläpuolella kirkas salama, valaisten heidätkin sinisenä välähdyksenä. Ja siinä valossa Tauno näki Betyn silmät kahtena mustana pisteenä, niiden ilme oli tiukka, melkeinpä hurja, aivankuin hän olisi tahtonut huutaa rakastavansa, mutta olisi voinut samaan aikaan vaikka repiä toisen kasvot riekaleiksi.

Sadekuuro pyyhkäisi heidän ylitseen. Molempien kasvot valuivat vettä. Betty heitti irti toisen rintamuksen ja pyyhkäisi päällystakkinsa hihalla otsaansa kuivaksi. Tauno luuli heidän lähtevän pois ja astui sen vuoksi kalliolta alemmaksi, mutta nainen ei liikahtanutkaan. Tämä oli saanut hurjan halun kostaa: kun ei voinut itse muuten mitään, tahtoi seisottaa tuota keikaria sateessa vaikka aamuun asti nähdäkseen, miten kurjannäköinen hän silloin olisi.

»Sinä et mene nyt mihinkään, kun minäkin tämän kestän! Sano pian, mistä joit?»

Ja likomärkänä, hihat käsivarsiin liimautuneina seisoi Tauno ja tunnusti:

»Panin sitä konjakkia omaan pulloon, ennenkuin sinä veit sen.»

»Ja mitä varten rikoit sanasi etkä matkustanut?»

»Siksi, etten voinut — hyvä isä, etkö ymmärrä — siksi, etten voinut pitää sinun rahojasi! En ota niitä nyt enkä koskaan muulloinkaan yhtään penniä. Kuulitko! Ja minä en ole ollut iltapäivällä kenenkään kanssa enkä huoli kenenkään muunkaan rahoja.»

»Älä taas valehtele!»

»Jos et usko, niin tarkasta! Katso kerrankin kaikki niin tarkkaan, että uskot ja minä saan viimeinkin mennä rauhassa! Tutki nyt! Riisunko nämä märät ryysyni viimeiseen riepuun, jotta en peittele sinulta mitään?»

Hän levitti kätensä kuin ollen valmis vaikka alastomana seisomaan tuon naisen edessä, joka näkyi ottaneen määräkseen tänä yönä kiristää hänen sielunsa nähtäväkseen. Ja siinä kädet ylhäällä seisoessaan, avopäin ja tukka päähän liimautuneena, silmät avoimina ja hellittämättä naiseen katsoen hän muistutti valojenheijastusta ja taivasta vasten elävää ristiä. Sen huomasi nainenkin. Samaan aikaan taas välähti rikkinäinen salama hänen takanaan. Näytti kuin se olisi leimahtanut Tauno Hietalan sisältä ja hänen oma sielunsa olisi siinä riipaistu tuhansiksi riekaleiksi.

Betty hätkähti, tarttui toista ranteesta, painoi kädet alas ja veti

Taunon viereensä:

»Tauno, minä uskon sinua ilmankin. Eihän minulla ole oikeutta riisua ja raadella sinua. Jos sen tekisin, niin samaahan saisit vaatia sinäkin. Mutta minä tahdoin tämän kaiken vain siksi, että — etkö ymmärrä minua — että voisin sinuun luottaa, kun minä tahtoisin luottaa. Olihan kysymys meidän vanhasta ja tulevasta ystävyydestämme tai sen kieltämisestä Siksi…»

Mutta toinen ei näyttänyt kuulevan häntä.

»Tauno! Istu tuohon minun viereeni, niin puhutaan kiltisti. Puhutaan sinusta. Koetetaan yhdessä ajatella keinoa, millä kaiken korjaisimme. Sano, haluatko?»

»Tee, mitä ikinä tahdot. Minä kestän vielä tämän yhden yön vaikka missä! Anna kuulua, mitä maailma minun selkäni takana on ajatellut.»

»Älä ole enää vihainen. — Sinä siis tahdot kuulla. — Hyvä! Ja uskon tämän puhumisen olevan sinulle hyvää, sillä eihän kukaan muu ihminen viitsisi sitä tehdä. Kukaan mies ei kehtaisi kuunnella, vaikka tahtoisit joskus ripittäytyäkin, ja kotonasi ovat molemmat naiset niin läheisiä sinulle, että sinä pelkäät puhua heille mitään. — Niin, eihän meillä lapsiraukoilla taida olla ketään muita kuin toisemme…»

Hänet valtasi taas melkeinpä tuskallinen hellyydenpuuska. Sitten hän puhui ensin itsestään, työstään, köyhyydestään ja muusta. Sen jälkeen hän siirtyi Taunoon ja tämä kuunteli levollisena, vaikka siellä täällä tulikin vastaan jokin kipeä kohta ja paljastui jokin ikävä asia, jonka hän oli luullut pysyneen salassa, jokin suuri valhe tai teko. Mutta nainen puhui niin ymmärtämyksellä, paljastaen samalla oman itsensäkin siinä sivussa ja tehden vertailuja heidän kahden välillä, niin ettei Tauno voinut edes loukkaantua toisen rehellisistä sanoista.

»Näin olen ajatellut asioita minä», Betty lopetti. »Ja niin niitä katselee jokainen muukin, joka pitää itseään kunnollisena ihmisenä. Jumalan kiitos sentään, että olen minäkin vielä jaksanut kestää tällaisena, vaikka se on joskus vaikeaa ollutkin. Jos minulla ei olisi ollut näin paljon sisua, olisin varmasti jo aikoja sitten tarttunut johonkin ansaan ja olisin mennyttä. — Ja nyt tarvitaan sisua sinussakin. Onhan tietysti äärettömän paljon ihmisiä, jotka pitävät sinua aivan yhtä hyvänä kuin itsekin pidät ja olisivat pitäneet minuakin kunnon naisena, jos olisin juuri heidän kanssansa menettänytkin kunnianvähäiseni. Mutta nuo ihmiset ovatkin juuri se sinun tavallinen seurasi, koko lauma sellaisia suuria ihmishämähäkkejä! — Ja kun minä olen aina jaksanut varjella itseäni heidän satamarkkasiltaan ja välttynyt tulemasta katunaiseksi, samaten on sinunkin jaksettava nyt sanoa hyvästi ikuisiksi ajoiksi koko joukolle ja kuljettava omin päin.»

Tauno ajatteli koko tätä päivää. Siitä oli tosiaan tullut kummallinen. Ennen ei koskaan ollut aivoilla tarpeeksi työtä ja hän oli itse saanut keksiä ja kuvitella kaikenlaisia ajatuksia, että niitä pohtiessa olisi aikakin kulunut. Nyt tuo nainen oli tänään koko päivän häntä vain kiristänyt, soimannut ja kiittänyt niin, ettei hän voinut muuta kuin noudattaa hänen tahtoaan ja kuunnella. Kotonaankin oli pauhannut siitä markanrahasta niin kauan, että hän tunsi olevansa kuin pakotettu viemään rahat takaisin. Ja nyt! — Tänä päivänä olivat asiat totisesti selvinneet paljon ja pitkästä aikaa oli päivä, jolloin jotakin tapahtui Ja tuo nainen istui tuossa hänen vierellään sitten tyytyväisenä kuin kehräävä kissa!

Ja kaiken tämän jälkeen Tauno tunsi itsensä niin ihmeellisen läheiseksi tuon naisen kanssa, jonka kanssa hän ei tähän asti ollut koskaan vakavissaan keskustellut. Nyt se tuntui olevan kuin puolet hänen omista ajatuksistaan. Hänet valtasi jonkinlainen ystävyydenpuuska, hän olisi tahtonut paljastaa itsensä vieläkin perusteellisemmin tuon toisen nähtäväksi, mutta ei tiennyt miten. Hän olisi tahtonut sanoa jotakin, millä osoittaa luottamustaan ja tunnustustaan, sillä Betty oli ensimmäinen nainen, joka oli puhunut hänelle tuollaista. Ja hän oli aina pitänyt tuota ja muitakin naisia joko sellaisina harakkoina, joita on hauska hakkailla, taikka sellaisina itsetietoisina ja kuivina itsekasvatuskokeilijoina niinkuin Liisa. Ja kun hän tahtoi, mutta ei oikein tiennyt sanoa muuta hellempää Betylle, virkkoi hän kuin puoleksi leikillään ja kärttäen:

»Sinun suusi on nyt saanut soimata minua kyllikseen. Anna minä suutelen sitä.» Ja hän kumartui katsomaan Betyn silmiä ja hymyili. Tämä tunsi yhdentekeväksi, että voisi sen luvatakin, mutta ei yhä vielä sitkeänä pysyen tahtonut antaa palkintoa, ennenkuin parannuskaan oli täydellinen, ja sanoi:

»Ei, ennenkuin sinusta on tullut mies. Tule sitten pyytämään uudelleen, niin mietitään.»

Ja kun hän ei ollut kovin vakavissaan pyytänytkään, ei kieltokaan ollut pettymistä. He vain istuivat hiljaa, kun vesi rapisi kalliolle ja valui sen kielekkeeltä liristen alas.

»Mitä sinä nyt aiot tehdä?» kysyi Betty.

»En tiedä. Minulla ei ole mitään työtä. Kai jään tähän ja odotan päivännousua. Niin, huomennahan on sunnuntai… Kai minun täytyy kuljeskella jossakin huominen päiväkin ja seuraava yö ja sitten maanantaiaamuna pyrkiä johonkin», vastasi Tauno huomattavasti masentuen ja neuvottomana niinkuin vain se, jolla ei ole edessään mitään.

»Niin, kyllä sinun täytyy maanantaina yrittää jotakin», huokaisi Bettykin. »Mutta ethän sinä voi siihen asti, poika parka, kuljeskella täällä sateessa niinkuin juoksukoira. Minäkään en voi pyytää sinua luokseni, kun Dagmar… Mutta etkö voi mennä kotiisi!»

Taunoa puistatti vilu ajatellessa, että hänen pitäisi viipyä ulkona maanantaihin asti, vaikka jo nyt palelsi, kun likomärät vaatteet tarttuivat ihoon kiinni. Ja kotiin menoa ei kannattanut ajatella.

»Ei. Enkä minä voisi tulla sinunkaan luoksesi. Anna minun jäädä tänne vain…»

»No, kyllähän me jollakin lailla neuvotelemme siihen asti… Poika parka, kyllä maailma meitä koettelee, mutta ei välitetä! — Mutta nyt sinulla on kylmä. Annahan minä lämmitän!»

Hän avasi kostean takkinsa, veti toisen lähemmäksi itseään ja kietoi takin toisen liepeen Taunon ympäri. Siinä he vilusta hytisten ja toisiinsa kiinni painautuneina lämmittivät toisiaan ja silloin tällöin pyyhkäisivät kasvonsa kuiviksi sadepisaroista. Heillä kahdella oli nyt sellainen heidän elämänsä ensimmäinen yö, jolloin he unohtivat olevansa mies ja nainen ja olivat pikemminkin kuin kaksi lasta, joita elämä paleltaa ja jotka ovat joutuneet lainaamaan lämpöä toisiltaan — luottavaisina ja hoivaavina ja toistensa suojaan kyyristyneinä.

* * * * *

Tähän samaan aikaan, kun ukkonen oli jo mennyt ohi ja jäljessä kulki hienoinen sateenropina, istui Vareinen moottorin perässä, katseli kaukaa näkyviä kaupungin valoja ja vielä kerran harmitteli koko matkalle lähtöään. Mutta hän tiesi, että kun pääsisi noiden saarten lomitse ja sen jälkeen vielä muutaman viidentoista minuutin matkan, alkaisi hänen työpäivänsä vähitellen olla loppumassa. Ja joka kerran, kun kaupungin valot tai linnoituksen betonivalleilta tulevat ja rauhallisina siirtyilevät valonheittäjien suihkut alkoivat häntä peloittaa, joka kerran hän silloin maistoi veneen penkille pistämästään kaupanpäällispullostaan ja päätyi sitten yhä uudelleen laskemaan tämänpäiväisiä tulojaan. Ensin niin paljon, sitten moottorinvuokra niin paljon, ja jäljelle jäisi vielä kolmen tai neljän kuukauden palkka entisiin tuloihin verrattuna. Ja tuo ajatus antoi rohkeutta. Oli vain hyvä, että Taunokin oli jäänyt pois, kun hän oli muutenkin selvinnyt niin hyvin. Oli hyvä, ettei ollut ketään ystäviä osakkaina. — Kyllähän tässä kai jo selviäisi kunnolla rantaan, kun sade suojasi häntä näkymästä ja kun moottorikin kävi niin hyvin ja tasaisesti.

Pahin kohta oli kaupungin lähiseutu, kun sieltä pimeästä saattoi yhtäkkiä ilmestyä tullivene aivan huomaamatta oman veneen viereen. Mutta hyvin hän pääsi siitäkin pelosta. Kaupunki jäi jo taakse vasemmalle, edessä näkyi tumma ranta, läheni, viimeiset minuutit olivat pitkiä, mutta ranta läheni kuitenkin. Parin minuutin kuluttua voisi jo vähentää vauhtiakin.

— Ja auto? — Sitä ei näkynyt vielä, mutta se kai oli niin hyvin metsän suojassa.

Vareinen laski varovasti rantaan, pysäytti koneensa vasta sitten, kun ensin huomasi rannalla puiden varjossa auton ja tien kaikin puolin selväksi. Olisi tehnyt mieli huoahtaa hetkinen, mutta parempi kai oli toimittaa ensin koko asia valmiiksi asti ja vasta sitten lepäillä.

Hän nousi veneestä laiturille. Kas, kun jalat eivät totelleet! Ne olivat ihan puutuneet pitkästä istumisesta ja lisäksi konjakki peijakas oli noussut hiukan päähän, kun ei ollut sitä kylmässä oikein huomannut. — Hän kopeloi ja sitoi veneen kiinni, että se pysyisi siinä paikoillaan muutamia tunteja, ja irroitti johdot jottei kukaan olisi päässyt venettä viemään.

Hetkisen hän oikoi jäseniään, hymähti sitten tyytyväisenä kaikkeen, heitti purjekankaan syrjään ja otti lastista ensimmäiset kantamukset kumpaiseenkin käteensä. — Hyvinpä se mies oli asettanutkin auton! Ei sitä huomaisi peijakaskaan! Ja siellä olivat jo ensimmäiset nyt… Sai nähdä, sopisiko kaikki perään vai pitäisikö ottaa eteen loput taikka sitten upottaa veteen piiloon ja tulla vielä uudelleen hakemaan.

Hän toi vielä toisen kantamuksen ja arvioi, miten paljon perään oikein mahtuisi.

Silloin aivan vierestä — mitä helvettiä — aivan vierestä sanoi joku rauhallisena:

»Kanna nyt kaikki pian, että joudutaan lähtemään!»

Ja siinä seisoi nyt se, jota Vareinen ei ollut osannut enää täällä rannassa pelätä ja varoakaan: poliisi, joka varmuuden vuoksi vielä valaisi hänen kasvojaan taskulampulla ja astui eteen.

Vaistomaisesti Vareinen kopaisi takataskuaan, vaikka tiesikin sen turhaksi. Metsästä näkyi tulevan useampiakin kasvoja. Silloin hänen päähänsä välähti ainoa pelastuksen toivo: päästä moottoriin ja antaa mennä!

Mutta sekin toivo raukesi:

»Et sinä veneellä enää karkaa!»

Se oli totta, sielläkin seisoi jo mies, toisessa kädessään lamppu ja toisessa pistooli.

Ja lasti alkoi nyt siirtyä veneestä autoon hänen vaivannäkemättään. Mutta hän itse oli tullut kummallisen hätäiseksi ja hermostuneeksi kuin pahassa tulipalossa. Hän kulki edestakaisin laiturin ja auton väliä ja silmäsi jokaista kantamusta, sitä työnnettäessä auton sisälle. Sitten hän pysähtyi auton viereen seisomaan, kaivoi jostakin tupakoita, penkoi hermostuneena taskujaan eikä löytänyt tulitikkulaatikkoaan, vaikka se oli hänen kädessään. Ja kun hän ei saanut tupakkaansa tulta, heitti hän jo kastuneen ja katkenneen savukkeensa menemään ja työnsi tikkulaatikon takaisin taskuun. Sitten hän teki vielä sellaisen hullun tikin, että sanoa päläytti jollekin sivilipukuiselle, joka piloillaan kysäisi häneltä tavaran laatua:

»Eikö tätä asiaa nyt voida enää järjestää? Eikö passaisi, että minä maksaisin teille tänne ajamisen vaivat, veisin lastin tuonne keskelle selkää ja valuttaisin kaiken aineen mereen?»

Ja miehet hihkuivat sydämensä pohjasta ja irvistelivät, että miks'ei hän tehnyt sitä jo äsken. Nyt se oli myöhäistä! No niin, Vareinen myönsi sen nyt itsekin, että akkamaistahan oli tuollaista kysellä. Mutta hän kun oli niin sekaisin, ettei ymmärtänyt muuta. Ja hän häpesi miesten virnistelyä.

Hetkisen kuin hyvänä lohdutuksena hän keksi etteihän tästä sentään tarvinnut mennäkään linnaan vaan pääsi sentään rahalla irti. Niin rahalla, mutta piru vie, siihenhän menivät nyt joka pennit! Ja jos joku saisi vielä tietää…

Lasti oli autossa ja Vareinen kuin ystävällisyydestä koetti vielä hätäisenä autella sen järjestämisessä. Ja kuin anteeksi pyytäen noiden miesten vaivoja hän aikoi selittää muutamalle ja siirteli tavaroita, kun tämä tarttui takinkaulukseen ja mitään virkkamatta siirsi hänet syrjään. Silloin hän taas palasi todellisuuteen.

Ja niin lähdettiin. Matkalla hänessä heräsi pirullinen epäluulo, ja hän kysäisi, kuka oli neuvonut poliisit rantaan ottamaan häntä kiinni.

»Ehei, hyvä mies! Ei meitä ole kukaan neuvonut. Odoteltiin erästä aivan toista miestä, mutta me tyydymme nyt aluksi teihinkin. Ehkäpä se oikeakin tulee vielä ennen aamua…»

Nuo miehet olivat ihmeen hiljaisia ja vakavia. Mutta kun häntä halutti kovasti kysellä, tiedusteli hän arkana kuin pyytäen anteeksi ensikertalaisuuttaan:

»Paljonkohan tästä nyt saa lopuksi maksaa?»

»Niin paljon kuin rahaa riittää. Ja saahan sen kuitata linnallakin», vastasi yksi ja toiset hymähtelivät.

Että hänen pitikin nyt sattua sen oikean miehen edelle! Tämä oli totisesti ollut Vareiselle huonon tuurin päivä. Ja nyt hän siinä autossa istuessa aivan lysähti kasaan, sillä hän oli saanut tätä lajia jo enemmän kuin sisu kesti. Hän alkoi repiä omaa tukkaansa ja sitten huomasi olevansa avopäin. Missä hänen hattunsa oli? — Hän kohottautui istuimellaan, käänteli ja penkoessaan polki toisten jaloille. Ja kun hattua ei löytynyt, alkoi hän valittaa ääneen. Mutta nuo miehet eivät näkyneet ymmärtävän sellaista kuin pettäviä hermoja, koskapa joku sipaisi häntä korvalle ja sanoi:

»Istu alas äläkä ulise kuin koira!»

Hän istui ja totteli, mutta voivotteli yhä:

»Hattuni on hävinnyt!»

Mutta kukaan ei auttanut häntä. Kaikki olivat yhtä kylmiä ja totisia kuin ennenkin eivätkä ymmärtäneet hänen hätäänsä. Hän katsoi jokaista erikseen kasvoihin, mutta ne tuijottivat vain eteenpäin niinkuin yhtä Vareista ei olisi kyydissä ollutkaan.

»Älkää ajako niin kovasti, etteivät jouset katkea», hän kielsi ohjaajaa.

»Mitä se teihin kuuluu. Eihän tämä teidän ole», murahti toinen.

Eikös tämä ollut korjauspajan auto?

Ei ollut, sanottiin. Eivätkä nuo miehet näkyneet tietävän mitään mistään korjauspajoista ja niiden autoista.

Silloin Vareinen tunsi saaneensa kuin odottamattoman ilon: hän oli voittanut auton hinnan! Nuo miehet eivät olleet ottaneetkaan korjauspajan autoa ja hän säästyisi siltä häpeältä!

Humala vai iloko lie noussut hänen päähänsä, mutta hänen tuli taas niin kevyt olla. Hän höpötti yksinään, vaikka kukaan ei kuunnellutkaan sekapäisen humalaisen juttuja.

Eteen tuli jo leveä asfalttitie. Silloin Vareinen ei tahtonut enää säästää vierasta autoa, vaan kompuroi taas seisoalleen ja hihkaisi kuljettajalle:

»Ann' mennä!»

Mutta poliisin kalikka putosi hänen olkapäähänsä:

»Istu alas!»

2.

Liisa ja Erkki istuivat kahden. He eivät olleet ottaneet tulta vielä, mutta huone ei ollut silti pimeä, kun katulampun valo häilähteli kamarin seinällä edestakaisin samassa tahdissa kuin tuuli heilutti itse lamppua.

Jenny-rouva oli mennyt käymään Niemiskän luona. Oli lähtiessään selittänyt olevan paljon asioita, vaikka Liisa aavisteli, ettei hänellä kai sittenkään ollut muuta kuin kerrottava omia pikku-uutisiaan ja udeltava niihin hiukan neuvoja, kun hän ei oikein tuntunut vielä uskovan Liisan sanoihin tänä iltana.

Liisalla ja Erkillä oli ollut pieni yhteinen salaliitto Jenny-rouvaa vastaan. Kun tämä nimittäin ei ollut muuten luvannut jättää torikärryjään seisomaan kellarinnurkkaan, oli Liisa kuiskaillut Erkille ja saanut tämän vakuuttamaan, että Jenny-rouva oli pitkäaikaisessa kuumassa seisoskelemisesta heikontanut vanhaa sydäntään, ja nyt olisi muutamien kuukausien lepo välttämätön. Kärryt olisi myytävä pois ja myyntipaikka vuokrattava toiselle. Ensin Jenny-rouva tenäsi vastaan, mutta ei auttanut muu kuin Erkin varoittaa ankarasti tarttumasta enää kärryjen aisoihin. Ja kaipa Jenny-rouva sitten alkoi jo uskoa, kun oli lähtenyt Niemiskälle nähtävästi jo kaupittelemaan tälle omaa entistä työtään ja työmaataan. Kun kauppa olisi tehty, aikoivat toiset vasta sen jälkeen julistaa Jenny-rouvan täysin terveeksi.

Erkki oli tutkinut myöskin Liisaa. Vaikka äiti oli ollutkin kotona, ei Liisa ollut sittenkään aikonut päästää toista niin lähelle itseään. Mutta silloin äiti suuttui, ja seurauksena oli, että hänen mentyään keittiöön Liisa otti Erkin unohtaman kojeen piirongin päältä, riiputti sen langoista pidellen Erkin käteen ja kuiskasi tälle:

»Älä vaadi, että minun pitää näyttää sinulle ruumistani. Ymmärräthän, että minä en voi…!»

Toinen ymmärsi sen ja he kaksi luulivat nyt myöskin ymmärtävänsä toisensa. Ja kun Erkki hiljalleen siirteli kojettaan puvun päällitse Liisan solisluusta alaspäin, piti Liisa koko ajan toisen ranteesta kiinni ja vapisi. Ja Erkki kuuli hänen sydämensä lyövän niin kiivaana, että hyvin ymmärsi senkin, niiksi Liisa oli pelännyt häntä päivällä niin kovasti, kun pelkäsi vielä nytkin, äidin ollessa läsnä.

Mutta nyt oli Jenny-rouva mennyt, ja he istuivat kahden. Liisa oli nojatuolissa pöydän toisella puolella ja Erkin savukkeen pää hehkui sohvalta. Hänen sitä vetäessään valaisi se hetkisen hänen kasvojansa ja osan pöytää ja sitten taas pimeni ja näkyi vain pienenä pisteenä. Muuten oli huoneessa niin valoisaa, että juuri ja juuri saattoi nähdä uunin edessä lattiassa hiilten siihen polttamat mustat jäljet ja seinässä tapetin halkeaman. Erkki oli jo kauan katsellut niitä ja odottanut, milloin he viimeinkin voisivat puhua siitä kaikesta entisestä ja voisivatko he sopia jotakin tulevaisuuden varalta. Ja Liisa oli koettanut arvailla, puhuisiko Erkki niistä mitään vain menisikö kenties vain pois kuin unohtaen ne, menisi huomenna koko kaupungista eikä palaisi enää takaisin. Hän jo hiljalleen alkoi miettiä, mitä hänen pitäisi sanoa Erkille hyvästiksi, vai eikö mitään tavallista kummempaa, mainitako jotakin entisestä tai tulevaisista vai antaako toisen mennä, jos tahtoi.

Mutta jospa Erkki tahtoisi jäädä? Miten hän silloin voisi ilmoittaa, että heidän suhteensa oli nyt pakko katketa iäksi päiväksi? Vai oliko parempi salata kaikki, ei puhua Erkille mitään ja jättää loppu sattuman varaan? — Ei, hän ei voisi tunnustaa sitä!

»Sinä näyt olevankin paljon terveempi, virkeämpi — no niin — ja kauniimpi kuin mitä tänä aamuna ensin huomasinkaan», sanoi Erkki harvakseen ja hiljaa, katsoen Liisaa silmiin ja nojaten päätään sohvan selkämykseen. »Luulin sinun olevan paljon sairaamman ja uskoin jonkin kivun vielä nipistävän sinua Mutta se näkyykin olevan vain jokin henkinen kriisi joka on sinuun tehnyt kipeämpää kuin itse sairaus on pitänyt sinua alakuloisena ja haluttomana, ja jos sellainen on ollut, niin luultavasti tiedän senkin mikä sen on aiheuttanut. — Minä itse! — Sano, olenko!»

Hän tunsi itsensä tyytyväiseksi, että oli voinut sanoa tuon kaiken noin suoraan ja voi myöskin odottaa yhtä suoraa vastausta. Sillä nyt ei toinen voisi sitä enää kiertää.

»Olet.»

Vielä äsken ei Liisa olisi voinut tuota sanoa, mutta nyt sekin tuntui hänestä niin helpolta.

»Ja luonnollisesti minä en voi auttaa sinua siinä millään tavalla? Niinkö? Tekisin sen kyllä mielelläni, mutta olen koko päivän ymmärtänyt, että mieluummin jätät kaiken itsesi parannettavaksi. — Minä olisin tahtonut…»

»Hyvä isä, tietääkö hän jo kaiken?» hätkähti Liisa ja päätteli itsekseen, »pitääkö minun peittää kaikki? Mutta minä en voi sitä kertoa, minä tahdon nyt edes tämän yhden onnellisen illan sen helvetin jälkeen, tulkoonpa sitten huomenna jo mitä tahansa!»

Ja ääneen hän lisäsi Erkille kuin haihduttaakseen tämän epäluulot:

»Ei kannata huolehtia siitä enää. Luulen, että ne kaikki pikku murheet alkavat jo eksyä. Kun minä pääsen tästä jälleen ihmisten joukkoon, eivät murheraukat jaksa seurata mukana. Ja — niin — en luule niiden pitävän sinunkaan seurastasi…»

Liisa vilkaisi Erkkiä pari kertaa silmiin kuin peläten sanoneensa jo liikaa, mutta Erkki ei ollut huomaavinaan mitään, vaikka hänen sisällään ailahti jokin, kun nyt vihdoinkin voitaisiin purkaa ajatuksia toisilleen ja päästäisiin turhasta toistensa vakoilemisesta.

»Minusta on koko päivän tuntunut kuin näkisin sinut vasta tänään ensimmäisen kerran», sanoi hän Liisalle. »Tuntuu kuin silloin — silloin kerran — olisin nähnyt vain jonkun muun sinun näköisesi. Nyt sinä olet aivan uusi.»

»Juuri samaa minäkin ajattelin sinusta äsken. Vai onko se tämä kummallinen päivä, joka muuttaa kaiken…»

»Taikka tämä kummallisen rauhallinen ilta.» Erkki puhalsi savun kieppumaan katulampun valojuovaan. »Tämä on koko kesän rauhallisin ilta. Olen ollut usein ulkona milloin missäkin joukossa. Ja aina on ollut yhtä hermostunut, kirkuva tunnelma. Ehkä olen itsekin silloin ollut kärsimätön ja ärtyisä. Mutta joka kerta, kun siinä joukossa jotakin sanoo, nousee sellainen huuto ja porina kuin työntäisi leikkuupuukon liian huonosti kuoletettuun kohtaan. Ja jos ei sano mitään, vaan tahtoo hetkisen olla omissa ajatuksissaan, niin silloin sitä pidetään murjottamisena. Minä lähettäisin sellaiset ihmiset hullujenhuoneeseen — tai niin no — muutamat naimisiin, ehkäpä siitä talttuisivat. Mutta nyt sentään on kaikki niin rauhallista ja hiljaista.»

»Niin minustakin. Ajatukseni ovat pitkästä aikaa pääsemäisillään lepäämään. Olenhan usein ennenkin ollut yksin täällä kotona, mutta silloin aina on minulla ollut — ollut ikävä…»

Hän ei voinut katsoa Erkkiä silmiin tässä hämärässäkään, vaan painoi päänsä alas. Liisa tunsi heltyvänsä. Teki niin hyvää pitkästä aikaa puhua ja kuulla muitakin kuin lasten kirkunaa ikkunan alla, ihmisääniä viereisistä asunnoista, astioiden kalinaa ja muuta.

Erkki istui hiljaa ja mietti, miten nyt jatkaisi. Liisa oli nyt hetkiseksi hervonnut äänettömästä vastarinnastaan ja hänellä olisi nyt tilaisuus korjata kaikki, jos osaisi tehdä sen tarpeeksi varovasti, jos osaisi puhua toista rauhoittavasti ja saisi toisenkin puhumaan. Nyt tästä hetkestä tuntui riippuvan kaikki, hänen monien vuosien ajatuksensa eteenpäin, miks'ei itse ikuisuuskin, supistettuna tähän hetkeen.

Liisakin näytti kuin odottavan sitä. Hyvä isä, jospa Liisa oli sittenkin odottanut häneltä sitä koko päivän ja ainoastaan teeskenteli kylmempää kuin oli ollutkaan. Ehkä Liisa ei itse ollut voinut…?

Ja Erkki aloitti rauhallisena, hyvin rauhallisena ja muistelevana:

»Sanoin äsken, että näen sinut vasta tänään ensimmäisen kerran. Oikeastaan olen nähnyt sinut jo yhden kerran tätä ennen, mutta en koskaan sen jälkeen, en ainakaan muista. Ja jos tuon yhden kerran jälkeen jotkut muut meidän näköisemme ihmiset ovatkin olleet yhdessä ja tehneet jotakin, niin emmehän me kaksi voi ottaa sitä vastattavaksemme. Emmehän nuo tekijät olleet kuitenkaan sinä ja minä.»

Hän pysähtyi kuin odottamaan, keskeyttäisikö Liisa taas hänet. Ei, tämä vain katsoi häneen ja näytti olevan valmis kuuntelemaan. Liisan mielestä Erkki näytti sittenkin muuttuneen paljon entisestään, nyt sen huomasi parhaiten, juuri nyt. Silmät olivat tulleet totisemmiksi ja ehkä surullisemmiksi. Koko mies oli tullut hillitymmäksi, masennetummaksi. Sen sijaan, että hän oli ennen ollut helposti leimahtava, oli hänessä nyt jotakin sammunutta, mietiskelevää. Ennen hän oli ollut vilkas ja kiihkeä, mutta istui nyt rauhallisena ja katsoi puhuessaan useimmiten toisaalle kuin puhui. Otsassa kulmakarvojen välissä oli syventynyt se ryppy, jota hän oli silloin ennen hieronut sileäksi ja sanonut pienten tyytymättömyyksien rypyksi. — Olikohan tuo poika parka saanut paljonkin kärsiä…? – Otsalla hiukset muodostivat syvän lahden. Siitä lahdesta olivat hänen sormensa aina lähteneet hänen sivellessään pojan päätä. — Miltähän mahtaisi tuntua pitää hänen päätään taas sylissään, silittää sitä jälleen…?

Erkki huomasi Liisan katselevan häntä kuin odottaen. Se merkitsi kai, että hän saisi puhua.

»Sanon sinulle, milloin näin sinut kerran ennen:

»Muistatko sen lauantai-illan ja sunnuntain, kun ajoimme sinne kalliosaarelle ulkomerelle. Koko saarella ei ollut silloin muuta elämää kuin me kaksi. Ja juuri se — minusta oli niin hauskaa, kauheassa itserakkaudessani tietysti asetinkin itseni silloin suojelijan-asemaan ja tunsin arvoni kohoavan ajatellessa, että Jehova on luottanut sinut minun hoivaani. Niin, ehkä se on totta, että nuorillakin miehillä ovat omat setämäisyydenpuuskansa. Mutta sehän on sivuasia… — Yöksi sinä menit nukkumaan veneen kajuuttaan ja minä telttaan kallion alle puiden suojaan. Jo vähän ajan kuluttua sinä tulit kuitenkin ylös, kun pelkäsit, että nukkuessasi laineet vievät veneen ja sinut tuuliajolle. Silloin vaihdettiin vuoteita: sinä jäit telttaan ja minä kiikuin veneen pohjalla kuin riivatun moista vauhtia remppaavassa lullassa ja huomasin, että sellaisessa aallokossa oli mahdoton nukkua, ja niin aioinkin nousta ja hakea itselleni maalta tyynen kallionkolon vuoteekseni. Silloin tulit sinä sanomaan, ettet uskaltanut nukkua teltassa, kun pelkäsit tuulen hajoittavan sen kasaan tai puiden kaatuvan päällesi. Minä tulin luoksesi, peitin sinut ja koetin nukkua vieressäsi. Ja minusta olikin silloin kaikki hyvin, sillä täytyy tunnustaa, että yksin ollessani olin tuntenut jotakin peijakkaanmoista orpoutta, mutta en uskaltanut edes pyytää päästä lähellesi. — Oli vielä niin ahdastakin, että minun varpaani olivat kankaan raosta teltan ulkopuolella, ja pelkäsin hiukan, että jokin peto tarttuu niihin. Sinä nukuit heti ja minun käteni jäi sinun niskasi alle. En uskaltanut liikahtaakaan, vaikka käteni puutui tunnottomaksi, kun pelkäsin sinun heräävän. Ja nukkua en osannut, en totisesti, katsoin vain sinua ja olin tyytyväinen. Aamuyöstä olisin paleltunut, ellet sinä olisi nukkunut aivan minussa kiinni ja lämmittänyt tietämättäsi. Kaksi kertaa heräsit: ensimmäisen kerran siihen kaameaan kellopoijun kalkatukseen jossakin ulkoluodolla. Ensin vavahdit, aukaisit silmäsi ja katsoit minuun kuin kummitukseen ja minä pelkäsin sinun säikähtävän ja kirkaisevan. Mutta kai tunsitkin itsesi turvalliseksi, kun painoit tyytyväisenä pääsi takaisin kainalooni. Ja minä tunsin itseni ylpeäksi. Toisen kerran heräsit silloin, kun auringonpaiste varustautui teltanraosta sisään. Mutta me painoimme päämme peitteen alle, ja vasta silloin minä nukahdin ensimmäisen kerran.»

Erkki pysähtyi ja hengähti. Liisa istui pää alhaalla, katsoi lattiaan, oli saanut jostakin käteensä pienen punaisen kangasnapin ja hypisteli sitä.

»Se oli ihmeellinen yö, enkä usko enää toista sellaista tulevankaan», jatkoi Erkki. »Vaikka sinä nukuitkin minun sylissäni, en olisi voinut edes suudella sinua. Ja vaikka unissasi käänsitkin poskesi minun huuliani vasten, tunsin vain niiden yötuulen viilentämän pinnan, en mitään muuta. Ja vaikka päätäni kääntäen olisin nähnyt sinun povesi vyötäisiä myöten, ei tullut mieleenikään mennä tyydyttämään uteliaisuuttani sinun nukkuessasi. Ja kun sinä menit aamulla sinne kallionkärkeen uimaan ja luulit seisovasi siellä yksin, näin minä sinut siellä alastomana. Mutta en kuitenkaan nähnyt sinussa muuta kuin aamuauringon kylmän paisteen ihollasi ja tunsin kuin tuulen kiertelevän ruumistasi pitkin kuivatellen siitä pois suolaista merivettä. — Silloin näin sinut ensimmäisen kerran. Sen jälkeenhän tapasimme usein — no niin, ne tapaajat emme kai olleetkaan me kaksi, sinä ja minä, eikä tapaaminenkaan ollut enää samaa. Ja vika kai olikin siinä, ettemme jaksaneet enää katsoa toisiamme samalla lailla kuin silloin siellä merellä, vaan näimme toisissamme naisen ja miehen — vain naisen ja miehen emmekä sinua ja minua.»

Hän pysähtyi taas. Liisa vaikeni yhä. Mutta hänen kätensä vapisivat niin, että se pieni punainen kangasnappi putosi ja vieri lattialle. Mutta se sai olla siellä missä oli, hän ei nostanut sitä enää ylös. Hän ei itkenyt, mutta silmät olivat valahtaneet vettä täyteen. Erkki jatkoi hiljaa ja katkonaisesti:

»Ja kuitenkin piti kaiken käydä sitten niinkuin kävi…»

»Se oli kai sitä niin sanottua elämää», huokaisi Liisa. »Ja miks'ei olisi ollutkin! Eikähän meillä olisi syytä katua mitään, jos lohduttaisimme itseämme tuolla elämä-fraasilla. Mutta…» hän nousi äkkiä ja käveli ikkunan luo. »Mutta minä uskon, että kaiken voi korjata, kaiken voi alkaa…» hänen äänensä petti ja hän pyyhkäisi silmiään.

»… niin kaiken voi alkaa uudelleen alusta! — Niinkö?» huusi Erkki ja nousi myös.

Liisa kääntyi, puri nenäliinan nurkkaa hampaittensa välissä ja kuiskasi hiljaa:

»Niin.»

Tuli pitkä hiljaisuus. Ulkona oli sadekin lakannut, kadut vain kiilsivät kosteina, kuin puhdistuneina. Huoneessa ei kuulunut muuta kuin Liisan keventävä huokaus, vai lieköhän ollut Erkin. Ja keittiössä kuului, miten vesijohdon hana vuoti ja siitä tippui harvakseen pisara toisensa jälkeen lavoaarin pohjalle — aikamittaa sekin.

Liisa seisoi lähellä Erkkiä pöydän vieressä ja katsoi tähän.

»Uskotko sinäkin, että kaiken voi alkaa alusta jälleen? Ja voitko kestää sinä, jos minä en kestäisikään?»

»Varmasti.»

»Ja me voimme alkaa elämän taas samanlaisena kuin silloin siellä merellä, yhtä luottavaisina?»

»Niin», myönsi nyt Erkki hiljaa puolestaan.

Hän katseli ikkunaa, jossa vielä äskeisen sateen jäljeltä valui vesiviiruja alas kiemurrellen. Vastapäisen talon eräässä ikkunassa valo syttyi ja sammui samassa. Olisikohan joku katsonut vain kelloa? Eteisen nurkassa tai lattian alla kuului hiljainen ja varovainen hiiren nakerrus. Väliin se jyrsi kiivaammin, mutta pysähtyi sitten taas kuuntelemaan. Viereisessä asunnossa itki lapsi ja yski sitten laahaavasti ja tukehtuen. Onkohan sillä hinku, ajatteli Erkki.

Liisa katsoi lampunvalon heiluntaa lattialla. Hänkin oli kuullut lapsen äänen ja se sai hänet kuvittelemaan — ei, vaan hän melkein uskoi näkevänsäkin, että lattialla, juuri tuossa valoläikän keskellä, istui pellavatukkainen pieni poika, käänteli päätään, kurotteli viereltään leikkikalujaan, nosti päätään ja katsoi Liisaan nauraen. Hän oli niin herttainen, hiukset tuossa kalpeassa valossa aivan sädekehänä pään ympärillä. Ja otsalla muodosti tukka kahden puolen samanlaisen lahden kuin Erkilläkin oli. He olivat kolmisin tässä huoneessa ja olivat asuneet täällä jo kauan. Ja nyt isä sanoi:

»Minä kyllä aioin puhua sinulle jostakin vielä, Liisa. Ennenkuin lähden pois täältä…»

Liisa havahtui todellisuuteen ja melkein säikähti omaa kuvitelmaansa. Hehän istuivatkin täällä Erkin kanssa kahden. Hän katsoi niin kummallisena Erkkiin, että tämä keskeytti ja kysyi:

»Miksi katsot noin? — Minä aioin ehdottaa sinulle suoraa päätä, että…»

Silloin Liisa luuli aavistavansa, mitä Erkki aikoi sanoa, kavahti pystyyn ja tarttui kuin rukoilevana tämän olkapäästä:

»Ei! Älä puhu siitä. Voi hyvä Jumala, emmehän me voi!»

Ja samassa hän purskahti hillittömään itkuun, puristi Erkkiä molemmin käsin kuin estääkseen puhumasta ja painoi päänsä hänen syliinsä.

»Mikä sinulle tuli, Liisa?»

»Miksi me tapasimmekaan jälleen ja miksi me teimme sellaisia päätöksiä? En voi salata sitä sinulta! Kaikkihan loppuu kuitenkin! Emmehän me voi sille mitään…»

»Mille emme voi? Kaikkihan vasta nyt alkaakin.»

»Ei, minä en kestä enää kuitenkaan kauan, vaan kuolen pian. Olenhan jo saanut oman kuolemantuomioni!»

Erkki nosti hänen päänsä ylös, katsoi häntä ihmeissään silmiin, kuivasi kosteata poskea ja kysyi säikähtyneenä:

»Mitä sinä puhut? Mikä kuolema?»

»Tiedäthän sinä itsekin hyvin, että minä olen kauhean sairas ja kuolen varmasti pian.»

»Ei, Liisa, nyt sinä hourit! Sinä olet vain niin väsynyt vielä. Eihän sinua mikään vaivaa, kun vain hiukan lepäät.»

Silloin Liisa nousi kiivaana ja melkein syytti Erkkiä:

»Miksi sinäkin näyttelet minulle, vaikka itse juuri hyvin tiedät, että minä en parane enää koskaan! Voi hyvä isä, miksi kaiken pitää päättyä juuri näin! Ja sinäkin tulit varmasti vain sen vuoksi, että lohduttaisit minua, antaisit minulle uutta elämisenhalua puhuessasi niin kauniisti kaiken uudelleen aloittamisesta, vaikka hyvin tiedät, ettemme me kuitenkaan näe toisiamme enää.»

»Liisa! Nyt sinä puhut, mikä sinua vaivaa!» Hän huusi sen kiivaana niinkuin toinenkin.

»Kuolemantuomio — tiedän, että minussa on jokin vika, luultavasti keuhkoissa, jo niin pitkällä, että en jaksa enää kauan. Ja miksi sinäkin näyttelet minulle! Näinhän äsken kasvoistasi, että huomasit kaiken, kun tutkit minua. Minä pelkäsin sen vuoksi sinua ja pelkään nytkin. Tiesin, että meidän pitäisi sopia jostakin uudesta, mutta kaikki on kuitenkin liian myöhäistä…»

»Mutta rakas ihminen, eihän sinussa mitään ole!»

Liisa katsoi häneen kuin hävyttömään valehtelijaan:

»Uskallatko vannoa?» Ja hän samalla naurahti pilkallisena.

»Minä vannon, että sinä tulet terveeksi. Usko vain minuun äläkä pelkää mitään.»

Liisasta oli ihmeellistä, niin ihmeellistä, ettei hän sitä uskonut.

»Mutta mistä sitten johtuu, että minä yskin, iltaisin on kova kuume, ja kun olen ylhäällä, niin väliin olen mennä tainnoksiin? Minussa yksinkertaisesti on enää niin vähän elinvoimia, etteivät ne kestä kauan.»

Erkki naurahti keventyneenä, tarttui toista hartioiden ympäri, veti viereensä istumaan, ja vakuuttaen, ei pilkaten, puheli toiselle hymyillen:

»Ei, tyttö kulta! Sillä kaikella on omat selityksensä, mutta sinä olet käsittänyt itsesi aivan väärin. Ei ole kyllä ihme, että olet saanut tuon epäluulon ja pelon, kun oireet ovat tuollaiset. Mutta se johtuu vain sinun voimiesi puutteesta. — Kyllä me vielä eletään ja virkistytään. Minä vien sinut jonnekin pois täältä!»

»Kuule, älä puhu nyt mitään, anna minun ensin totuttautua siihen ajatukseen, että… Se on minusta nyt niin uusi, etten oikein usko siihen.»

Hän naurahti ensin, mutta heti sen päälle purskahti itkuun ja nyyhkytti kuin pieni lapsi.

»Mutta Liisa! Miksi sinä nyt enää? Eikö nyt ole jo kaikki hyvin?»

»Siksipä juuri. Minä en uskonut siihen enää… Pelkäsin itseäni ja kaikkea muuta. Koetin salata ihmisiltä kaiken ja siksi kärsin niin paljon. Voi hyvä mies, mitä kaikkea minä olen saanut kestää…!»

Sitten hän nousi, astui lattialla kuin harhaillen edestakaisin, pyyhki silmänsä kuiviksi ja koetti hymyillä:

»Ei puhuta siitä enää. Eikä mistään muustakaan, ennenkuin kaikki on kaukaisempaa. Kaikki tuo äskeinen sai itkettämään.» Hän astui pöydän viereen, otti Erkin laatikosta savukkeen ja sanoi äkkiä: »Anna tulta.»

Erkki kaivoi taskustaan sellaisen kiiltävän sytyttimen ja pyöräytti sen rattaasta tulen.

»Sinulla on yhä vielä tuo kaasukeittiö. Hankkisit tulitikkuja, ne ovat paljon runollisempia.»

Hän sai tulensa, pyöritteli savukettaan sormiensa välissä ja naurahti taas urhoollisena:

»Sanotaan, että me nuoret ihmiset olemme niin pintapuolisia… Se on kyllä varsin hyvä asenne silloin, kun itku tuppaisi muuten kurkkuun.» Hän puhalsi savua kattoa kohti. »Hyhhyh, kun tämä pintapuolisuus on kitkerää ja menee silmiin!» Ja hän hieraisi savua silmistään nyrkeillään kuin pieni lapsi unen jälkeä.

»Heidän kummankin oli nyt niin hyvä olla, että he olisivat voineet syleillä toisiaan. Liisa seisoi ikkunan vierellä katsellen ulos ja heilutti katosta riippuvaa kukkakoria. Erkki tunsi jotakin samaa kuin ensimmäistä kertaa humalassa ollessa: nauratti ja teki mieli saada aikaan jokin kolttonen, särkeä jotakin, joka helisisi. Sitten Liisa kääntyi ja sanoi nyt vakavana:

»Sinä aioit äsken varmasti puhua siitä, että me kaksi … Kuule, älä pyydä minulta vielä nyt päätöksiä. Katsos, ymmärräthän, minä olen juuri tänään saanut ensimmäisen kerran katsoa uudelleen maailmaan ja alan uskoa hyvään. Tahtoisin niin mielelläni ensin totuttautua tähän kaikkeen — ymmärrätkö — olla vähän aikaa vapaana! Vasta sitten…»

Erkki nyökkäsi, mutta ei puhunut mitään. Hän ymmärsi niin sanomattoman hyvin, tiesi Liisan koko maailman vielä niin hauraaksi, ettei tahtonut sitä sanoillaan särkeä.

Hetkisen kuluttua jatkoi taas Liisa, mutta kokonaan toisesta asiasta:

»Sitähän minun piti äsken sanoa, että tämän puolen vuoden ajalla olen oppinut erään hyvin suuren asian — Jos olisin kirjailija, niin minä varoittaisin kaikkia nuoria naisia, minä huutaisin heille, että älkää jumalan nimessä yrittäkö tutkia sitä niin sanottua elämää liian varhain, sillä siitä tulee teille kallis ilo! Älkää missään nimessä pyrkikö uteliaisuuttanne tyydyttääksenne kokemaan asioita syvemmälti kuin mitä teille on tarpeellista. Sillä…»

»… sillä jos mies puolestaan saa teidän kanssanne tyydytetyksi oman uteliaisuutensa, niin se sama mies ei koskaan tule menemään teidän kanssanne naimisiin, vaan jonkun toisen, joka ei ole utelias.»

»Varmasti niin onkin», jatkoi Liisa. »Mutta minä aioin vain ensin sanoa, että kun te saatte uteliaisuutenne tyydytetyksi, huomaatte, ettei se kaikki ollutkaan mitään. Ja jäljellä on vain jokin tyhjyydentunne ja rakastamanne mies — poissa. Ja se, mitä sitten saa maksaa tuosta uteliaisuudestaan, on tavallisesti enemmän kuin jaksaa kestää: ensin huomaaminen, että on jäänyt yksin, ja sitten eroon pääseminen tavaksi tulleesta tottumuksesta. Se kaikki voi joskus tuntua kauheammalta kuin helvetti. Jos ette usko minua, niin kysykää nuorilta leskiltä.» Hän vaikeni hetkeksi, heilautti taas kukan kiikkumaan ja jatkoi Erkille hellempänä: »Tämä kaikkihan ei koske meitä enää. Me voimme nyt olla jo iloisempiakin ja puhua muusta. Ja parempi olisi, jos emme siitä puhuisi enää koskaan.»

»Hyvä.» Sitten hänkin havahtui ja jatkoi: »Meidänhän piti puhua muutamista käytännöllisistä seikoista. Ensiksikin», hän kaivoi lompakostaan kirjekuoren, »tässä on se paljon puhuttu laina — viidentuhannen postivekseli valmiina. Sen kuin menet pankkiin ja nostat. Loput saat maanantaina tai silloin kuin haluat.»

»Korko?»

»Kymmenen.»

»Maksettava takaisin?»

»Kaksi kertaa vuodessa, touko- ja joulukuussa maksettava korot ja kerran vuodessa lyhennettävä kymmenenneksellä. Mutta selvitä minulle, niin minä hoidan sen edelleen.»

»Jos tarvitset joskus, niin lainaan näistä sinulle.»

»Kiitos, en tarvitse. Sanoinhan jo päivällä, että ensin menen sijaiseksi kuntaan ja sillä ajalla koetan hankkia oman paikan. — Niin, ja sitten toinen evästys sinulle: muista, että et ainakaan kuukauteen tee mitään, mikä vivahtaakin työlle, vaan ainoastaan syöt minun antamiani lääkkeitä, sillä hyvä.»

»Mutta hyvänen aika», keskeytti Liisa hyväntuulisena, »sinähän komennat kuin perhedespootti! Ethän sinä ole minun aviotyrannini!»

»— vielä. Mutta siihen asti olen sinun lääkärisi ja lääkärinä en kärsi, että minua vastustetaan niissä asioissa.»

»Ymmärrän, tohtori.»

»Ja sitten lopuksi: minä lähden huomisiltana pikajunalla Viipuriin, sieltä edelleen Punkaharjulle ja Kolille, kaikkiaan viikoksi eli niin pitkäksi ajaksi kuin työni alkaa. Ja nyt teen sinulle sen ehdotuksen, josta päivällä mainitsin: tuletko mukaan?»

»Mitä me siellä tekisimme?»

»Parannetaan hermoja, yksinkertaisesti.»

»No hyvä, niinkuin tohtori määrää.»

»Ja kun me nyt emme kerta kaikkiaan voi mitään sille, että sinä olet aivan sattumalta suunnitellut saman matkan kuin minä ja samalla junalla, niin minä odotan sinua asemalla. — Mutta nyt näkyy olevan jo niin myöhä, että sinun pitäisi viimeistään tunnin kuluttua olla nukkumassa. Mutta tule kumminkin ulos. Minä ajelutan sinulle hiukan unta. Otetaan auto ja mennään johonkin maalle päin. Katsohan ulos, on niin raitis ilma sateen jälkeen—juuri sellainen kuin sinulle pitää.»

He läksivät, mutta jo portailla tuli Jenny-rouva heitä vastaan.

Ja hän oli iloisena huomaavinaan, että kaikki oli taas hyvin.

Mutta hän jäi ihmeissään katsomaan heidän jälkeensä eikä ymmärtänyt mitään, kun Liisa oli ohi mennessään puristanut häntä takin hihasta ja suhahtanut hänen korvaansa:

»Kuule, minulla ei ole mitään. Minä kestän vielä kauan.»

»Mitähän se höpsii», hymähti itsekseen Jenny-rouva ja astui sisään, mutta ei mennyt nukkumaan, vaikka riisuikin hameensa. Hän vain könötti pöydän ääressä leukaansa kämmeniinsä nojaten ja päätti odottaa Liisaa kotiin. Olisi niin paljon puhuttavaa…

Mutta ennenkuin Liisa tuli, alkoi häntä nukuttaa.

»Jaa-ah!» huokaisi hän ja haukotteli pitkään.

Erkki oli ainoa, joka tiesi ja salasi nyt enemmän kuin muut: Liisa oli sittenkin sairas eikä kestäisi kauan enää, vaikka Erkki olikin vakuuttanut toista. Hän oli sen heti havainnut. Mutta toinen ei olisi jaksanut kuulla totuutta, ja siksi hän vaikeni.

Mutta nyt, kun hänellä oli edessään työ, hän kaikkein ensiksi parantaisi ja tekisi elävän ihmisen tuosta kuolevasta, jonka tuhoon juuri hän itse oli syypää. Hän onnistuisi varmasti eikä hellittäisi, hän veisi tuon naisen takaisin elämään ja tekisi sen aivan salaa ja kenenkään tietämättä kaiken sen korvauksena, mitä he kaksi olivat kerran yhdessä tappaneet. Jumalan kiitos, että hän oli tullut näin ajoissa!

Nyt vasta he eläisivät!

3.

Ennenkuin Liisa ehti kotiin, olikin jo myöhä, sillä he olivat ajaneet vielä pitkän matkaa maalle, molemmat melkein koko ajan vaieten, Liisa katsellen auton valoa maantien pinnassa ja Erkki katsellen Liisan profiilia auton ikkunaa vasten. Vielä portillakin he seisoivat hetkisen puhellen, sillä koko ajan oli tuntunut siltä kuin nyt ei olisi ollut yö ja niinkuin sitä ei tulisikaan.

Mikä lie satuttanut, että juuri, kun he aikoivat sanoa toisilleen hyvästit, tuli hiljaa ajava auto pitkin tietä kaupunkiin päin ja heidän kohdalleen päästyä huiskahti sieltä miehen käsi ja kuului kuin humalaisen huuto:

»Onneksi olkoon! Vareinen meni…!» Loppua ei kuulunut.

»Kuka se oli?» kysyi Erkki, joka oli sattunut katsomaan autoon jo ennenkuin se oli tullut heidän kohdalleen lampun alle.

»En tiedä, mutta ääni oli aivan kuin meidän entisen vuokralaisemme — ja oman nimensäkin…»

»Mutta siinähän oli poliiseja!»

»En ymmärrä. Olisiko — jos hän on tehnyt jotakin.»

He erosivat. Liisan korviin oli jäänyt soimaan Vareisen särkynyt ääni ja häntä kiusasi kädenvilkutus. Eteisen naulassa oli vielä sen miehen päällystakkikin. — Mitähän hän oli mahtanut tehdä? — Ja vaikka Liisa ajattelikin, etteihän hänellä ja kellään heistä ollut mitään tekemistä Vareisen kanssa, niin tuntui kuitenkin niin kummalliselta, aivankuin mies olisi joutunut pahan tapaturman uhriksi ja olisi melkein mennyttä.

Hän hiipi hiljaa keittiön läpi, ettei herättäisi nukkuvaa Jenny-rouvaa. Kamarin ovi aukesi ilman kolinaa, hän veti sen takanaan kiinni ja sytytti valon. Mutta riisuutumista hän ei ajatellutkaan. Tänne huoneeseenkin oli jäänyt niin kummallinen tunnelma kaikista tämän pitkän päivän tapahtumista. Aivan kuin jokainen tapaus olisi vielä pyrkinyt saamaan voiton toisesta, kilpailevasta, aivankuin huone olisi ollut täynnä näkymättömiä aikeita, jotka pyrkivät päästä valtaan, saada tämän kaiken, hänet ja koko perheen omakseen.

Äiti oli laittanut sohvalle vuoteen. Se oli kuin juhlavuode, sillä nyt se ei ensimmäisen kerran ollut enää sairasvuode, joka oli ollutkin auki koko päivän. Lakanatkin olivat aivan uudet ja peite toinen, uudempi ja parempi. Äiti oli kai senkin kantanut jostakin ullakon laatikosta, koskapa se aivan tuoksui ulkoilmaa. Tuoli pöydän vieressä oli sen näköinen kuin Erkki olisi juuri siitä noussut, ja porokupissa pöydällä oli poroja ja pari savukkeenpätkää. Ja kun oikein tarkkaan katsoi, luuli Liisa melkein näkevänsä toisesta vielä kohoavan hyvin hienon sinisen viirun pystysuoraan ylös. Mutta sehän oli vain kuvittelua.

Nyt alkoi huoneessa päästä Erkki voitolle. Se rauhoitti Liisaa ja hän tunsikin kaiken nyt kodikkaammaksi.

Hän meni ja sammutti lampun. Nyt olikin parempi näin, pimeässä. Hän riisui ja avasi ikkunan kesken riisuutumistaan. Tuntui niin virkeältä mennä aivan alastomana seisomaan ikkunaverhon taa, antaa ulkoilman kulkea pitkin ihoa kuin hyväillen ja katsella lampunvalon häilähtelyä vastapäisellä korkealla seinällä. Sielläkin olivat kaikki kuusi ikkunariviä jo pimeinä.

Kadulta kuului hiljaista muminaa ja Liisa painautui enemmän verhon taa ja kääri punakukkaisen viitan suojakseen. Kuuluivat jo askeletkin ja varjot näkyivät asfaltilla. Sitten kulkijat pysähtyivät kuiskaillen juuri sen ikkunan alle, missä hän seisoi puolen metrin päässä, mutta omassa suojassaan.

»Minä en voi mennä, olenhan sen jo sanonut», kuului Taunon hiljainen ja inttävä ääni. »Ne eivät siellä ymmärrä minua niin hyvin kuin sinä. Ja vaikka minä selittäisin maanantaista lähtien olevani vaikka enkeli ja tekeväni vaikka mitä, niin ne eivät usko sitä, vaan saan maanantaina ja vielä iankaikkisesti kuulla haukuttavan ja pidettävän itseäni vajalahjaisena ja mielipuolena.»

Liisa puristi viittaansa tiukemmin rintansa ja avonaisen kaulansa ympäri ja ajatteli jo, tarttuako tilanteesta kiinni ja sanoa ikkunasta kylmästi, että Tauno tulisi kiivaasti kotiin ja vielä niin hiljaa, ettei äiti heräisi. Mutta Taunon ilmestyminen ikkunan alle oli hänestä niin odottamatonta, ettei hän ehtinyt keksiä sanoja. Ja samassa kuuluikin ulkoa jo naisen kirkas ääni:

»Omaa syytäsihän on ja tahallasihan olet antanut heille sen luulon. Ja minun mielestäni sinä tekisit aivan oikein, jos menisit ja selvästi korjaisit heidän huonon uskonsa sinuun ja saisit heidät uskomaan itsestäsi kerran muutakin.»

»Mitä pirua sinä minua koulutat tässä kadulla…? Eikö ole samaa, vaikka asuisin tunkiolla! Miksi et anna minun mennä sinne, missä näen parhaimmaksi olla?»

Liisa ei nähnyt sitä, miten paheksuvana ja moittivana nainen katsoi, mutta kuuli hänen äänensä:

»Tauno! Minähän olen koko illan koettanut osoittaa, etten tahdo muuta kuin hyvää sinulle! Mutta jos tahdot päästä rauhaan ja mennä tunkiollesi, niin minä lähden juuri nyt. Mutta muista, että silloin ei meillä kumpaisellakaan ole enää mitään tekemistä toistemme kanssa ja minä pidän sinua iankaikkisesta iankaikkiseen retkuna ja kadun vain sitä, että olen hetkeäkään ollut sinun kanssasi ja pitänyt sinusta niinkin paljon kuin pidän! — Päästänkö minä sinut rauhaan? — Menenkö?»

Liisalta oli jäänyt ajatuskin sotkeutua enää heidän väliinsä. Tauno näytti saaneen kovakouraisemman ja suurempivaltaisen hoitajan itselleen kuin mitä he äidin kanssa yhteensäkään olisivat. — Liisa ajatteli mennä herättämään äitiä ja kutsua kuulemaan ja näkemään, mutta muisti sitten, ettei äiti edes tiennyt pojan olevan kaupungissa enää, vaan uskoi jo päässeensä siinä asiassa huolta vähemmälle. Ei, antaa äidin olla uskossaan, kai asia onnistuu muutenkin ja tulee yhtä hyväksi ilmankin. Ja jos tulee hyväksi, niin saakoon äiti nauttia sen onnistumisen ilon. — Ja niin Liisa näki ja kuuli aivan yksin veljensä ensimmäiset sieluntaistelut.

»Ei», sanoi Tauno hiljaa ja voimattomana, ja Liisa ulos kurkottaen näki jo hänet, miten hän astui Betyn eteen ja aikoi tarttua tämän kädestä, mutta tyttö vetäisi pois ja piti selkänsä takana. Silloin Tauno hypisteli hänen takkinsa nappia ja katsoi alas. Viimein hän katsoi silmiinkin ja puhui kovemmin:

»Tyttö! Minä menen! Minä lähden sinne matkalle! Minulla ei ole rahaa tarpeeksi, mutta minä lähden kuitenkin. Sekin on parempi kuin jäädä tänne. Minä menen niin pitkälle kuin pääsen. Siellä joko ansaitsen lisää rahaa tai kävelen.»

Tyttö nyökkäsi hiljaa.

»Tee se», sanoi hän. »Sinun on sitten joskus niin hyvä tulla takaisin.»

He molemmat unohtuivat ajattelemaan, sillä nyt tuntui niin kummallisen hyvältä olla, kun tuo kaikki oli sanottu. Liisasta näytti nyt niinkuin heillä molemmilla olisi ollut vilu, kun he seisoivat vierekkäin, mutta eivät katsoneet toisiinsa. Poika oli märkä ja tukka tuulen hajoittamana. Tytöllä oli yllään sadetakki, joka näytti kiiltävän kosteudesta. Liisan olisi tehnyt mieli sanoa tuolle vieraalle tytölle jotakin hyvää, sillä hän oli vielä niin nuori ja kuitenkin noin vanha ja hänen silmänsä olivat niin kirkkaat.

»Minä vien maanantai-iltana äidillesi terveisiä, kun tapaan hänet torin kulmassa», kuuli Liisa hänen sanovan Taunolle.

Ja Tauno tiesi hyvin, mitä ne terveiset merkitsivät.

»Kun minä tulen joskus takaisin», sanoi hän hiljaa ja katkonaisesti, »kun minä tulen takaisin, niin oletko sinä vielä silloin täällä?»

»Olen. Silloin saat tulla hakemaan sen…»

Hän keskeytti, katsoi ympärilleen ja huomasi heidän seisovan vielä siinä.

»Tule, mennään pois. Saata minut kotiin ja odota sitten niin kauan kuin ensimmäinen juna lähtee. Minä valvoisin sinun kanssasi ja kävelisin mukanasi aamuun asti, mutta minun pitää jo kahdeksalta olla työssä taas.»

He menivät ja ääni ei kuulunut Liisalle enää kuin heikkona muminana.

Liisa seisoi siinä kauan ja katsoi, mutta ei nähnyt mitään. Aikakin tuntui katoavan. Hän oli nyt yksin, mutta maailma oli kuitenkin niin ihmeellisen lähellä ja hänen tavoitettavanaan, aivankuin häntä odottamassa.

Milloinkas hän olikaan tuntenut jotakin samantapaista kuin nyt? — Aivan niin, sehän oli silloin neljännellä luokalla ollessa, kun hän vietti kesänsä äitinsä vanhempien luona, ompeli sitä punakoristeista pyyheliinanpeitettä ja alkoi löytää itsestänsä naisen.

Mutta mitä ihmeen yhtäläisyyksiä voisi olla tällä hetkellä ja sillä kesällä? Vai onko niin, että kun kaikki on kerran nähty eikä ole enää mitään ihmeteltävää, niin suurten tapahtumien ja ristiriitojen jälkeen voi palata takaisin lähtökohtaansa, saada takaisin lapsensielunsa ja maailma taas näyttää aivan uudelta ja elämä kokemattomalta?

Liisa havahtui mietteissään vasta tuntiessaan kylmää ja puistatusta. Mutta tuo tuuli oli sittenkin niin rauhoittava. Hän nojasi otsansa ikkunanpieleen ja huoahti kuin kiitoksena elämälle:

»Erkki parka! Nyt vasta meillä on hyvä olla!»

Hän ojentautui jälleen suoraksi kuin ottaakseen sylin täydeltä viileyttä vastaan. Silloin paljas olkapää kosketti kukkivaan »morsiushuntuun» ja siitä varisi kukkia, pieniä valkoisia tähtiä, hänen hiuksiinsa, kaulalleen ja olkapäälleen. Sekö oli vastaus hänen äskeiseen kysymykseensä, että lapsensielu oli jo silloin kauan sitten mennyt, mutta että häntä kuitenkin odotti jokin muu — vieläkin uusi ihme!

— Liisa otti yhden kukan käteensä, katsoi sitä ihmetellen ja kuiskasi:

»Ei, ei vielä!»

Hän ymmärsi nyt, ettei vielä läheskään kaikki ollut mennyttä…

Ja näytti kuin koillisen puolella olisi päivä jo kajastanut. Tai oliko se vielä entisen heijastusta. Sillä tällaisina kesäisinä öinä on vaikea tietää, milloin eilinen loppuu ja huominen alkaa.

Mutta olihan nyt joka tapauksessa sunnuntai.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AAMUSTA ILTAAN ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

AAMUSTA ILTAAN

AAMU

PÄIVÄ

ILTA

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE